Toulky pod Everestem (II)

GOKYO TREK

Vladimír Kučera

2026

copyright © 2026 Vladimír Kučera

copyright photo © 2026 Vladimír Kučera, Anna Kučerová, Daniela Tomková, Vladimír Hudec, Michal Jančiga

ISBN 978-80-87901-40-3

Úvodem

Tato kniha je cestopisem, popisujícím cestu k jezeru Gokyo na podzim roku 2025, pro zjednodušení nazvanou Gokyo Trek. Ve skutečnosti se jednalo o kombinaci dvou tras: z Lukly přes Namche Bazar na sever údolím Gokyo, následně přechod přes sedlo Cho La Pass do vedlejšího údolí Khumbu a návrat do Namche Bazaru trasou standardního Everest Basecamp Treku (někdy s trochou despektu nazývanou Coca Cola Highway). Cesta byla koncipována jako „trek na míru“ pro autora a jeho ženu, postupně se ale přidali další čtyři příbuzní, takže nakonec se jednalo o šestičlennou skupinku. Kromě podrobné reportáže ve formě deníku s hojnou obrazovou dokumentací se autor pokouší na konci shrnout informace, které mohou být užitečné budoucím zájemcům o podobný trek v oblasti Everestu.

V sérii Putování pod Everestem vychází též kniha Everest Basecamp přes Gokyo, která je reportáží z cesty k základnímu táboru pod Everestem, uskutečněné na podzim 2017, tedy o osm let dříve. Trasy obou cest jsou z větší části shodné, ale ta z roku 2017 má o dvě zastávky více, protože vede až k základnímu táboru. Doufáme, že pro někoho by srovnání v čase mohlo být zajímavé. Obě cesty pomohla zajistit pražská cestovka CK Alpy ve spolupráci s nepálskou agenturou Asian Trekking.

Den 1. (sobota 11. 10. 2025) - odlet z Prahy

Odlet je v 21:15 z Prahy-Ruzyně přes Dubaj se společností FlyDubai. Celá výprava se schází v Ruzyni. Moje žena Hanka a já jedeme Uberem z Neratovic, kde bydlíme, manželčin bratr Vlado a jeho zeť Mišo taktéž, neboť za námi dorazili z Žiliny v poledne do Neratovic a nechali si u nás pár věcí. Na letišti nás už čeká Vladova švagrová Danka a její přítel Rišo, oba ze slovenského Martina. Let probíhá víceméně podle plánu (nějaké to zpoždění je celkem samozřejmé, ovšemže letadlo vypravené z Ruzyně nemůže odlétat tak přesně, jako odjíždí každý osobní vlak z bezejmenné švýcarské vesničky A do vesničky B). Trochu dobrodružný je přestup v Dubaji, odlétáme z jiného terminálu, než ke kterému přiletíme. To v praxi znamená, že letadlo s námi zastaví uprostřed nekonečné betonové plochy, odkud jedeme asi půl hodiny autobusem kamsi k terminálu. Tady projdeme postupně dvěma osobními prohlídkami (přestože jsme v transferu a je jasné, že jednou jsme prošli už na výchozím letišti). Pak najdeme podle šipek cestu k našemu terminálu, což znamená vystát frontu na další autobus, který nás povozí další půl hodiny po letišti. Hodí nás k tomu „správnému“ terminálu, ale odtud opět popojíždíme autobusem, už po několikáté tam a zpátky po té samé nekonečné betonové ploše, než se konečně dostaneme k našemu letadlu. Naštěstí jsme měli více než dvě hodiny času na přestup, takže jsme to zvládli, ale moc velká rezerva tam nebyla.

Den 2. (neděle 12. 10. 2025) Káthmándú

Let z Dubaje proběhl bez problémů. Jediné vzrušení nastalo, když jsme se začali přibližovat našemu cíli a po levici se nám otevřel výhled na něco, co vypadalo trochu jako mraky, ale s překvapením jsme si uvědomili, že se jedná o první seznámení s himálajskými vrcholky.

Vlevo je vidět část masívu Annapurny (konkrétně sedmitisícovka Annapurna II), dvojitý zub pod křídlem je osmitisícovka Manaslu (levý zub) a sedmitisícovka Ngadi Chuli (pravý zub), vpravo od nich ještě sedmitisícovka Himal Chuli.

Letadlo dosedlo na letišti v Káthmándú chvilku před třetí hodinou odpoledne (plánovaný přílet 14:35). Zavazadla dorazila chválabohu také. Časový posun je pro nás plus 3 ³/₄ hodiny.

Na letišti nás vítá meditující Buddha.

Před příletovou halou stojí človíček s cedulí s mým jménem a názvem agentury Asian Trekking. Vezeme se dvěma auty do hotelu Manang ve čtvrti Thamel, což je prakticky centrum Káthmándú.

V hotelu na nás čeká Amar, jeden z manažerů Asian Trekking (známe se už prostřednictvím mailu). Prý si potřebuje s námi promluvit. Považovali jsme to za uvítací formalitu, ale ukazuje se, že se nám rýsuje změna programu. Zítřek jsme chtěli celý věnovat prohlídce Káthmándú, pozítří brzy ráno nás měl mikrobus odvézt do Ramechhapu, odkud létají letadla do Lukly. Situace se však změnila kvůli tomu, že nedávno tuto oblast postihly záplavy (což se děje každý rok, ale tentokrát byly vážnější než obvykle). Pročež ještě předevčírem byla silnice z Káthmándú do Ramechhapu úplně uzavřena, nyní se už dá jezdit, ale pouze ve dne, v noci je to příliš nebezpečné. Později jsme pochopili proč. Dostáváme na výběr: buď zítra vysmahneme z hotelu v poledne a mikrobus nás převeze do Ramechhapu, kde přespíme, nebo budeme zítra tady na hotelu až do večera a pak nás mikrobus vezme jinou cestou, která trvá ještě déle, takže pojedeme celou noc a ráno nás vyklopí rovnou na letišti v Ramechhapu. Je zjevné, že nabídka je formulována tak, abychom zvolili tu první možnost. Že existuje ještě další možnost, a totiž letět rovnou z Káthmándú do Lukly, v tu chvíli netušíme; jak CK Alpy, tak Asian Trekking shodně říkají, že žádná přímá linka mezi Káthmándú a Luklou nefunguje. To asi donedávna platilo, ale poté, co jsme v Lukle na letišti potkali několik lidí, kteří měli letenku přímo do Káthmándú, zapátrali jsme na internetu a našli jsme, že přímou letenku lze skutečně zakoupit, i když je o něco dražší a asi toho létá míň, takže může být problém sehnat let na konkrétní termín. Existují také lety z Káthmándú do Ramechhapu. Nicméně teď jsme postaveni před hotovou věc a volíme na Amarovo doporučení menší zlo, tj. odjezd do Ramechhapu zítra v poledne. Zkrátí se nám tedy čas na poznávání Káthmándú. Amar je očividně s naší volbou spokojen, asi je to i pro něj jednodušší, a zve nás do kanceláře Asian Trekking, která je kousek od našeho hotelu. Mají tu restauraci i lezeckou stěnu, Amar nám nabízí čaj a jako kompenzaci za nepříjemnost každý z nás dostává mapu treku, na dvojici jednu mapu Káthmándú, každý kšiltovku Asian Trekking a k tomu buff rovněž s logem Asian Trekking.

Takhle vysokou lezeckou stěnu jsem ještě neviděl. Asi platí, že kdo chce natrénovat lezení ve vyšších horách, potřebuje vyšší stěnu.

Obtěžkáni dary se vracíme na hotel, vede nás jeden ze zaměstnanců Asian Trekking, abychom nezabloudili (což by ve zdejších křivolakých uličkách bylo velmi snadné, bez mapy téměř jisté). Po cestě ještě měníme v doporučené směnárně eura na rupie. Na hotelu si odložíme a vydáme se na malou večerní procházku spojenou s hledáním místa na večeři. Volba padne na restauraci Czech Pub, kterou provozuje český horolezec Honza „Tráva“ Trávníček. Je asi 50 metrů od našeho hotelu. Musíme vystoupat tři patra, než se dostaneme do restaurace. Později zjistíme, že nad námi je ještě další patro se střešní terasou s výhledem na Thamel.

Vpravo vzadu ze strany pultu sedí Tráva se svou přítelkyní a spolulezkyní Miri