Everest Base Camp přes Gokyo

(2. - 24. 10. 2017)

Marie Marková

2026

copyright © 2026 Marie Marková

Předmluva nakladatele

Tato knížka je prvním dílem v sérii cestopisů z oblasti Everestu. Jedná se o zážitky obyčejných lidí z putování po běžných turistických trasách, nikoli o reportáže ze špičkových horolezeckých výkonů. Přesto, nebo snad právě proto, mohou tato vyprávění inspirovat další obyčejné lidi k návštěvě jednoho z nejúžasnějších míst naší planety. Národní park Sagarmatha (což je nepálský název pro Everest) je nejen místem s nádhernou přírodou, kde si člověk uvědomí, jak je maličký v porovnání s osmitisícovými horami, které ho obklopují. Je rovněž domovinou etnika Šerpů, potomků kmenů, které sem přišly asi před 400 lety z východního Tibetu a přinesly s sebou svéráznou kulturu nejvěrnějších vyznavačů buddhismu.

Budeme moc rádi, když naše knihy pomohou v rozhodování a přípravách zájemcům o návštěvu této krásné oblasti, nebo prostě jen pobaví ty, kteří se sami do těchto míst vydat nechtějí nebo nemohou.

Jak to začalo

Po několika letech šetření a zjišťování informací o možnostech treků v Nepálu jsem se rozhodla, že „do toho praštím“ a dopřeju si ten luxusní zážitek k 35. narozeninám. Následně jsem ještě trochu přehodnotila plán a místo jara zvolila podzim.

Jelikož jsem z té výšky měla docela respekt, nechtěla jsem podcenit přípravu fyzickou ani teoretickou a pilně jsem studovala různé cestopisy i Himalayan Times. Tam jsem cca půl roku před plánovaným odletem narazila na obrázek letadýlka rozmláceného o skálu pod přistávací dráhou v Lukle. Trochu mě to znervóznilo (Lukla je ostatně považována za jedno z nejnebezpečnějších letišť světa, ale když jsem viděla obrázky rezavějících trosek autobusů pod srázem cestou do Jiri, usoudila jsem, že šance přežít let bude přece jen o trochu větší než pozemní trasa). Uklidňovala jsem se tím, že statisticky je velice nepravděpodobné, aby se něco takového stalo znovu ten samý rok. Ještě později jsem zjistila, že letadlo, kterým do Lukly letíme, patří stejné společnosti jako to havarované – akorát se raději přejmenovali z Goma na Summit Air.

Po dlouhodobější přípravě, kdy jsem se dokonce donutila běhat 2-3x týdně „až“ 10 km a užila si i menší „aklimatizační“ pobyt v Roháčích, se konečně přiblížila chvíle odjezdu.

Poslední týden jsem trochu neplánovaně strávila cestováním po doktorech, protože moje obvoďačka mi odmítla předepsat preventivně antibiotika. Na mou námitku, že je samozřejmě nehodlám užívat bez důvodu, ale budu se pohybovat mimo civilizaci, kde člověka může postihnout řada nepříjemných problémů, mi sdělila, že v tom případě bych raději měla sedět doma. Pomohl mi tedy jiný doktor (sám cestovatel), za kterým jsem však musela absolvovat skoro stopadesátikilometrový „výlet“.

Balila jsem několik dní a snažila se udržet rozumnou váhu krosny, protože limit na zavazadlo pro let do Lukly měl být 13 kg. Později jsem zjistila, že jsem klidně mohla nechat doma celý balík jídla (vezla jsem si pro jistotu přes 2 kg čokoládových a proteinových tyčinek, protože jsem měla strach, že mi při tak náročném fyzickém výkonu místní strava nebude stačit – to byl ale omyl, protože ve vyšších nadmořských výškách člověk skutečně ztrácí chuť k jídlu a spíš je problém do sebe něco dostat).

Nakonec jsem na letiště vyrážela s necelými 14 kg na zádech s tím, že pár věcí (čisté oblečení na zpáteční cestu a případně drobnosti, co nebudu potřebovat na treku) nechám za drobný poplatek uschované v hotelu v Kathmandu.

Let Praha – Istanbul – Kathmandu

Z Prahy se odlétalo z terminálu 1. Před odbavením krosny jsem si přebalila do malého batůžku pár věcí potřebných pro celodenní let. V Istanbulu jsem měla čekat několik hodin, ale ne dost na to, abych stihla vyrazit na prohlídku města. Našla jsem si proto pohodlné místo u sloupu se zásuvkou, kde jsem mohla dobít mobil, a vytáhla si čtečku. Pro případ, že by někomu vadila moje nezakrytá hlava, jsem měla připravený buff, ale nebylo to potřeba – spousta žen tam chodila bez šátku. Večeři jsem pořídila v letištním fastfoodu a velmi slušné jídlo nám pak ještě naservírovali v letadle Turkish Airlines.

Druhý den ráno jsme přistáli v Kathmandu, kde mě poněkud zarazil výhled z okýnka letadla – těsně vedle dráhy byl vyrytý docela hluboký příkop, jak se nějaké letadlo mírně netrefilo na ranvej. Hned po výstupu z letadla někteří z nás konstatovali, že teplé oblečení, které začátkem října v ČR bylo potřebné, tady v tropickém vedru a vlhku není zrovna to pravé. Než jsme došli do letištní haly, docela z nás teklo. Přímo v ní jsme vyřídili víza (k tomu je kromě pasu potřeba i průkazová fotka a platí se v USD). Trekking permit, resp. TIMS do Sagarmatha National Park, nám už předem vyřídila cestovka. Jinak se dá zajistit ve většině nepálských CK.

Kathmandu

Swayambhunath (Opičí chrám)

Boudhanath

Boudhanath (mnich prodávající korálky)

Pashupatinath