This Work was originally published in 2024 by Vertebrate Publishing, Omega Court, 352 Cemetery Road, Sheffield, S11 8FT, UK, under the title There is No Wall by Allie Bailey.

Copyright © Allie Bailey 2024

Cover photography by David Miller. www.david-miller.uk

Translation © Jitka Jeníková, 2026

Czech edition © 2026 by Nakladatelství PRÁH s.r.o.

All rights reserved.

ISBN 978-80-7696-130-2

Tato kniha obsahuje vzpomínky a rozhovory o tématech, jež by mohla některé čtenáře znepokojit, zapsané bez příkras a snahy vyvarovat se vulgarit. Mezi tato témata patří: deprese, sebepoškozování, sebevražedné myšlenky, zneužívání, alkoholismus a závislost.

Nedoporučujeme tuto knihu mladším čtenářům a osobám citlivým na tato témata; na stranách 244–246 naleznete seznam podpůrných organizací a zdrojů.

Pro Pickle, mé světlo v temnotě a už napořád moji holčičku.

Pro všechny, kdo nevidí naději. Slibuji, že tu je. Buďte stateční, nezdolní a pokračujte ve čtení.

A pro Scotta. Chybíš mi. Nám všem.

PŘEDMLUVA

NEJVÍC VĚŘÍME PŘÍBĚHŮM, KTERÉ SI OPAKUJEME NEJČASTĚJI

Poslechni si: „Ready to Start“ – Arcade Fire

Podle všeho existuje několik zaručených způsobů, jak tě, milý čtenáři, stoprocentně zaujmout a postarat se o to, že budeš od prvního slovíčka k téhle knížce přilepený a nebudeš ji chtít už nikdy odložit. Patří k nim mimo jiné: převyprávění znepokojivého výjevu z dětství; bezděčná zmínka o krajně nebezpečné situaci; popsání děsivé události, jež otřásla celým mým bytím; anebo určení konkrétního okamžiku, kdy jsem si uvědomila, že je něco strašně špatně. Problém s těmito technikami spočívá v tom, že tahle kniha představuje jejich hrozivý koktejl. Všech 248 stran je plných těchhle sraček, takže mám tak trochu pocit, že kdybych některou z nich vypíchla, prozradila bych děj. Spoiler: tahle kniha je decentně zoufalá. Takže místo toho, abych tě vábila nějakou slzopudnou bombou, začnu tím, že se stručně představím.

Ahoj, já jsem Allie. Jsem dvaačtyřicetiletá abstinující depresivní alkoholička, která ráda běhá fakt dlouhé závody na hodně kopcovitých místech a která mluví se svým psem, jako kdyby byl dítě. Dřív jsem pracovala v hudebním průmyslu, teď ale učím lidi, jak doběhnout opravdu hodně, hodně daleko, jak se k sobě samým nechovat hnusně a jak změnit uvažování od sebedestruktivní sebenenávisti k mnohem užitečnější sebelásce; někteří lidé mi říkají trenérko. A teď jsem navíc i spisovatelka, což je fakt mazec.

Nedosáhla jsem žádných velkých úspěchů, které bych tu mohla popsat. Nejsem „výjimečná“ tímhle způsobem. Jediný světový rekord, jehož jsem držitelkou, není nic světoborného, nemám své jméno zapsané u žádného sólo FKT – nejrychlejšího absolvovaného času – a většina běžců a cestovatelů by se mnou můj seznam světových prvenství neměnila. Prakticky vzato jsem velice, velice obyčejná a myslím, že je důležité začít právě tady, protože to, co se stalo mně, se může stát komukoliv. Závislost a Zkurvená DepreseTM nerozlišují. To lidé dělají, předpokládají a prohlašují: „Tohle se mně nikdy stát nemůže.“ Jenže může a stává se to a možná se to děje právě teď. Možná proto čtete tuhle knihu. Možná ji čtete, protože si děláte starosti o někoho, na kom vám záleží. Anebo máte možná pocit, že něco není v pořádku, a hledáte odpověď. Ať už je důvod jakýkoliv, děkuju. Doufám, že pro vás bude něco z toho, co jsem napsala, užitečné.

Když jsem na knize pracovala, lidé se mě, jak jinak, ptali, o čem to bude. „No,“ odpovídala jsem, „je to o depresivní alkoholičce, která si uvědomí, že ji její vysněná práce zabíjí, zblázní se do běhání, a dokud se jí život úplně nerozpadne, klopýtá jím jako naprosto zoufalá troska, dělá absurdní věci a běhá absurdní závody a pak…“ A pak… do toho moje odpovědná redaktorka zasáhla – ať už ve skutečnosti, nebo na sociálních sítích – a dodala něco jako „ale je to plné naděje, upřímnosti a pozoruhodných úspěchů; je to nesmírně prospěšné! Opravdu! A inspirující! Je to podnětné…“ a já se v takovou chvíli dávala na odchod, protože nemám ráda, když o mně lidi mluví hezky. Je pro mě strašně těžké popsat, o čem tahle kniha je, aniž bych zněla jako blbka. Ale stejně to zkusím.

Tuhle knihu jsem napsala proto, abych pomohla lidem. Napsala jsem ji proto, aby měli pocit, že je někdo vidí, slyší a chápe; aby mohli spíš než odsouzení cítit útěchu; a aby – snad – mohli přijít na to, co mají dělat dál, jestli se s něčím z toho ztotožní. Doufám, že ti, můj milý čtenáři, bude tak či onak blízká, ať už běháš, nebo ne. Možná jezdíš na kole anebo jsi triatlonista (nejupřímnější soustrast) anebo se žádné podobné bláznivině nevěnuješ. Doufám, že ti něco dá, ať už ti budou sportovní pasáže něco říkat, nebo ne. Prostě si jen v duchu „běhání“ nahraď „muškařením“ nebo „krasobruslením“ anebo „soutěžním skládáním origami“. Snad to zafunguje.

Tuhle knihu jsem napsala proto, aby lidé měli možnost pochopit, jaké to je mít depresi, být závislý, a přesto vést navenek poměrně fantastický život. Napsala jsem ji, aby měli lidé možnost pochopit, že závisláci jsou všude a na pohled fungují jako normální lidé. Stejně tak ti, kdo trpí depresí. Chodí mezi námi, jako kdyby se nic nedělo, a pak jednoho dne zmizí a vy se ptáte sami sebe, co jste mohli udělat. Tahle kniha by vám s tím mohla pomoct. Napsala jsem ji i proto, aby lidé viděli, že existuje naděje a že existuje šance na uzdravení, protože v době, kdy jsem na tom byla nejhůř, jsem dlouhé roky vůbec žádnou naději nevnímala. Říkala jsem si, že to je, jak to je; že jsem rozbitá a nikdy nebudu v pořádku.

Pro většinu závisláků není závislost bulvární strašák, kterým nás společnost tak ráda krmí. Neznamená, že se válíte ve škarpě, kadíte si do kalhot na ulici nebo ztrácíte domov, práci anebo rodinu. Určitě se tyhle věci dějí, mně se ale nic z toho tak úplně nestalo.

A ani ultra není nablýskaný sport známý ze sociálních sítí pod hlavičkou UTMB, jak by nás společnost ráda přesvědčila – i když mě stoprocentně několikrát našli, jak podpírám různé zdi, a několikrát jsem se na ultra pokadila. To se mi rozhodně stalo.

Ale oboje dohromady? Závislost a ultramaratony? Zapomeňte. Ty spolu nemůžou v žádném případě koexistovat. Jak by mohl alkoholik uběhnout stovky a stovky kilometrů, a dělat to navíc celé roky? To prostě nejde. To není možné. Jenže to jde a možné to je. Jsem ultramaratonkyně a po velice dlouhou dobu jsem běhala jakožto funkční alkoholička. Běhání mi nezabránilo pít. Místy mě k pití dokonce pobízelo a umožňovalo mi ho. Stále ještě trpívám občasnými ochromujícími depresivními epizodami. Ani tomu běhání nezabránilo.

Běhání miluju, miluju ten sport a jsem šťastná, že tu pořád ještě jsem a můžu dělat to, co dělám. Ale jednu věc si řekněme hned na začátku: běhání mě před závislostí a depresí nezachránilo. A nezachrání ani vás.

Dlouhou dobu mi běhání a alkohol sloužily k vyvažování a usnadňování jistých věcí. Běhání jsem kromě toho používala k poměřování vlastní hodnoty a k tomu, abych sobě i ostatním dokázala, že „nejsem nemocná“. Zajdu až tak daleko, že řeknu, že nejen že mě běhání nezachránilo, ale občas mě popostrčilo ještě dál na cestě k sebedestrukci, aspoň dočasně.

Běhání mě mockrát zdrtilo, podupalo a připadala jsem si kvůli němu naprosto příšerně. Zlomilo mi srdce a uvrhlo mě v naprosté zoufalství. Děsilo mě, schytávala jsem od něj výprask a dokázalo mě dočista zrasovat. Slíbilo mi hory i s horáky, a nic z toho nesplnilo a já měla pocit, že je to proto, že nejsem dost dobrá. Zároveň mi ale hodně dalo. Nastavilo mi staré dobré zrcadlo a donutilo mě dívat se na to, co se doopravdy děje, i když jsem to nechtěla vidět, ani si to připustit; i když jsem to ignorovala. Ukázalo mi, jak vypadá přijetí, komunita, a dokonce i láska, a poskytlo mi čas a porozumění, které jsem potřebovala, abych se víc než jen jednou dala do kupy. Běhání, a konkrétněji ultra, představuje jeden z nejbrutálnějších a nejkrásnějších způsobů, jak otestovat to, o čem terapeuti mluvívají ve svých místnůstkách. Běhání mi poskytlo prostor, ve kterém jsem se mohla otestovat, když jsem se začínala uzdravovat, a kromě toho mi dalo i čas, abych to mohla udělat. Ultra pro mě představovalo procitnutí, zúčtování a uvědomění, jež vedly k tomu, že tu dnes můžu sedět a psát tyhle řádky.

Jsem ústředním tématem téhle knihy, kvůli čemuž se cítím jako poněkud psychotická narcistka, jenže kromě sebe nic jiného neznám, takže se s tím budeš muset, milý čtenáři, popasovat. Ačkoliv je tahle kniha o mojí osobní zkušenosti, může být stejně dobře o tobě nebo o tom, kým jsi býval anebo kým chceš být. Může být o tvém kamarádovi, bratrovi nebo sestře. Je to kniha o zmatku a ohni, jež mi zuří v hlavě, co si pamatuju, a o naději, trpělivosti a boji, kterých bylo zapotřebí, abych se dostala na druhou stranu, a ne jednou, ale mockrát. Je o částech mého života, které poskládané dohromady tvoří to, kým jsem teď. Je o dospění na místo, jež mi připadalo nedosažitelné v době, kdy jsem sváděla boj viditelný jen mně – boj proti neúnavnému protivníkovi skrytému zrakům ostatních, kterému jsem i já sama rozuměla jen částečně.

Je to kniha o procitání: o drobných myšlenkách, jež tu a tam vyskočí, mávnou rudou vlajkou a poví vám, že věci možná nejsou tak docela v pořádku. Je o zúčtováních: o okamžicích, kde stanete sami sobě tváří v tvář, a stejně odmítáte přijmout, že se něco musí změnit. A je o uvědomění si, že je padlé na hlavu čekat změnu, aniž byste cokoliv změnili. Je o tom, co se stane, když se svět kolem vás rozpadne. A o tom, co následuje, když se skutečně pokusíte zvednout.

Hodně v téhle knize mluvím o tom, že netuším, kdo jsem. V samotném mém jádru se ale nachází část mě, která přestála i ty nejtemnější chvíle, a přestože je poničená, nezměnila se. Je jen kousek od mého srdce schovaná pod vrstvami špíny, zprohýbaná, pobouchaná, ale pořád plně funkční. Představuju si ji jako lesklou krabičku s oblými hranami. Září, je teplá a sálá z ní vřelost. Chce být nápomocná; otravně se snaží všem zavděčit. Mám pocit, že je to část mě, kterou jsem se bezděčně, možná dokonce omylem, pokusila několikrát zničit, ale pořád tam je a vždycky tam bude. Vidím ji v sobě, vidím ji v lidech, které mám ráda, a vidím ji pokaždé, když se podívám na Pickle. Pickle je můj pes. Je to kromě toho také moje životní láska, moje první, moje poslední, moje všechno. Já toho psa fakt příšerně miluju.

Když Pickle zachránili u krajnice bulharské silnice, byla tak nehybná, že přinesli pytel, aby ji do něj strčili. Ve chvíli, kdy se k ní sklonili, aby ji zvedli, zjistili, že jí pomalinku tluče srdíčko. Krabička v jejím hrudníku zářila. Vzali ji k sobě a vypiplali ji. Zachránili ji, aby pak ona mohla zachránit mě. Bezpočtukrát jsem se s Pickle v onen moment zcela identifikovala. Malá, zlomená, bez víry; ale životaschopná, statečná a doufající. S Pickle máme stejnou zářivou krabičku. Pickle mi seslali, aby mi pomohla. A jediné, co chci já, je pomáhat ostatním.

Strávila jsem téměř tři roky sestavováním a přerovnáváním dílků tak, aby tahle kniha dávala smysl a neukončila mi kariéru dřív, než vůbec začala. Chci, aby byla nápomocná a nadějeplná, ale hlavně upřímná. A držím si všechny palce, aby byla místy i vtipná.

Několikrát jsem v té době musela obnovit tovární nastavení. Občas jsem se necítila dost dobře na to, abych tuhle knihu napsala. Místy bude to, co budete číst, bolestivé a temné. Bylo bolestivé a temné si to připomínat a bylo temné a bolestivé to psát.

Spoléhám se na vlastní záznamy, sepsané a uchované na mém počítači anebo ukryté v hlubinách internetu. Spoléhám se na poznámky v denících rozesetých po mém domě a v telefonu a na vzpomínky zamlžené nejen depresí a alkoholem, ale i nespavostí, stresem, traumatem a těch částí mozku a srdce, které stále ještě potřebují chránit mě a lidi, na nichž mi záleží. Střízlivost mi naostřila hroty. Záblesky vzpomínek mi pomáhaly a sem tam uštědřovaly smrtící rány. Možná si nepamatuju všechno, ale na hodně věcí nikdy nezapomenu.

Knihu tvoří tři části složené z kapitol a výňatků z blogových zápisků, z nichž některé byly už dřív zveřejněné v nekrácené a neredigované podobě na mých webových stránkách (alliebailey.co.uk), většina ale visí na internetu tam, kde je nikdo nemůže najít. Schovaná. Schovala jsem je proto, že byly tyhle části prostě příliš bolestivé na to, abych chtěla, aby je v té době četl někdo z příbuzných nebo přátel, zároveň jsem je ale potřebovala někde ventilovat, protože jsem neměla nikoho jiného, komu bych se mohla svěřit. Bála jsem se, že bych skončila v ústavu. Bála jsem se, že bych byla na obtíž, někam jsem ale tu Allie potřebovala dát. Nenapadlo mě, že by některé z těch blogů teoreticky mohly někomu jinému pomoct. Tím, že jsem je sem zařadila, jsem těmhle příšerným částem mého života připsala nějaký smysl a upřímně doufám, že budou užitečné. Zároveň platí, že otevřeně a často píšu o tématech a pocitech, které mohou některé lidi znepokojovat. Prosím, buďte na sebe při čtení opatrní. Na konci knihy najdete seznam míst, kde vám můžou pomoct, kdyby vám připadalo, že potřebujete s někým mluvit – o vašich pocitech, ne o tom, jaký škvár je tahle kniha. Na to linka první pomoci neexistuje. Zatím.

Hudba vždycky hrála a vždycky bude hrát v mém životě zásadní roli, a proto tento opus doprovází playlist; najdete ho na Spotify (bit.ly/ab_runs). K těmhle písničkám jsem se upínala v nejtemnějších chvílích a vyřvávala je ze střech v těch nejúžasnějších. Jsou to skladby, které mi poskytly útěchu a pocit sounáležitosti a dodávaly mi svobodu a „naser si“ energii. Jsou to písničky, které mě vracejí do konkrétních momentů v životě, euforických i zoufalých. Jsou to moje písničky, které dokážou všechno zvrátit, písničky určené pro chvíle, kdy je všechno špatně, kdy jsi mi, doprdele, zlomil srdce, kdy mi nikdo na světě nerozumí. Doporučuju všem čtenářům, aby si playlist poslechli a jednotlivé umělce vyhledali. V některých případech mají tyhle kapely stejný podíl na tom, že jsem dokázala přijmout samu sebe a svou situaci, jako mají běhání a abstinence. Obzvláštní zmínku si zaslouží Frightened Rabbit, The National, Bon Iver, Biffy Clyro a Arcade Fire. V některých případech jsem neudělala nějakou hodně velkou kravinu jenom díky tomu, že jsem se zabalila do jejich slov a hudby a připadalo mi, že mi někdo rozumí.

Název knihy je odpovědí na otázku, kterou jsem dostala na pódiu National Running Show v roce 2019. Často na tu dívku, která mi ji položila, myslím. Říkám si, kde se asi na své cestě nachází dneska.

Účastnila jsem se tehdy panelu a s kocovinou, úzkostí a depresí paradoxně vykládala o tom, jak vám může běhání zlepšit mentální zdraví. Byla jsem nesmírně dospělá a inspirativní – přesně jak to funkční alkoholici dokážou. Jsme všude. Jenom nás nevidíte.

Na konci programu zvedla jedna posluchačka v publiku ruku, aby položila otázku. Nikdy na tu dívku nezapomenu: drobná, maličkatá, docela jako ptáček, působila nesmírně nervózně, hotové zosobnění toho, jak jsem se většinu času cítila. Měla veliké brýle a mluvila tak potichu, že nebyla skoro slyšet.

Chystala se později ten samý rok běžet první půlmaraton a byla z toho příšerně nervózní. Chtěla vědět, co se stane, až narazí do „zdi“. Zeď se, pro všechny případné neběžce, všeobecně definuje jako „stav náhlé únavy a ztráty energie způsobený vyčerpáním glykogenových zásob v játrech a svalech“ (díky ti, Wikipedie). Dochází k němu náhle a můžete se přitom cítit, jako kdybyste… no… narazili do cihlové zdi. Dostanete se do něj, když běžíte příliš rychle, příliš dlouho a nemáte v nádrži dostatek paliva; a dá se mu stoprocentně vyhnout. Výrobní průmysl ale zeď vzal a využil ji jako bubáka, jako děsivou marketingovou návnadu, na kterou vás láká, abyste kupovali věci, které nepotřebujete. Udělali ze zdi bájnou, nevyhnutelnou, tyčící se hrozbu, jež stojí obvykle zhruba ve dvou třetinách závodu a odděluje lidi od jejich potenciálu.

Zeď není skutečná. Je to koncept. Je to metafora. Je to příběh. Je to možnost – jedna z mnoha v závodě –, ale není to fakt. Zeď si budujeme jenom v hlavě.

Přestože jsem si tam, usazená na pódiu, připadala jako největší podvodnice na světě, sužovaná existenciální krizí ohledně smyslu vlastního bytí na tomto světě, a nepřála jsem si nic jiného, než aby diskuse co nejrychleji skončila a já si mohla dát další skleničku, něco na té otázce mi vyrazilo dech. Najednou jsem to totiž viděla z opačné strany. Ta holka vypadala vystrašeně.

Místo toho, aby se soustředila na blížící se úžasný, vzrušující den, na který se chystala a snila o něm celé měsíce, místo toho, aby plánovala, jak se bude cítit, až těch 21,0975 kilometru poprvé zdolá, místo toho, aby oslavovala výsledek všeho toho tréninkového úsilí, myslela jenom na to, že neuspěje. Ani v nejmenším nepochybovala o tom, jestli zeď existuje. Zeď byla hotová věc a měla ji dostat. Chtěla vědět, kde je a jaké to bude. Zaplavil mě z toho nesmírný smutek. Podívala jsem se na ni a to, co jsem zjevně potřebovala už nějaký čas povědět sama sobě, mi zničehonic vyklouzlo z pusy.

„Věc se má tak,“ řekla jsem jí, „že žádná zeď neexistuje.“

Uvědomila jsem si, co vykládám, až ve chvíli, kdy mi ta slova opustila ústa. Tady mě měli, usazenou na židličce jako robota. Schopnou, upřímnou, inspirující Allie. To lidi viděli. A nic z toho nebyla pravda. Vůbec nic. Byla jsem totálně v prdeli. Ve chvíli, kdy se mě ta dívka zeptala, se mi rozsvítilo. Seděla jsem tam na té stoličce přímo před svojí vlastní obrovskou zdí. Allie, ultramaratonkyně, bojovnice za duševní zdraví, cestovatelka, baba, se kterou je vždycky legrace. A na tohle se lidi přišli podívat. Já ale viděla jinou Allie: úzkostnou alkoholičku, nespolehlivou, ubohou trosku, kterou nemůže nikdy nikdo milovat. Rozloženou Allie. Allie podvodnici. Obklopovala mě má vlastní zeď, kterou jsem si v duchu vybudovala. Vystavěla jsem ji v průběhu posledních dvaceti let pěkně cihličku po cihličce. O tom, že tam je, jsem ani v nejmenším nepochybovala. Ta zeď byla výmysl. Trik. A ta holka mi pomohla si to uvědomit, nebo to aspoň poprvé říct nahlas.

Nic nemohlo té dívce zabránit, aby zaběhla fantastický půlmaraton, kromě toho, co sama sobě vykládala o zdi. Nic nemohlo zabránit mně, abych vedla fantastický život, kromě toho, co jsem o něm sama sobě vykládala. Nikdy na ten den nezapomenu. To zjištění přišlo jako blesk z čistého nebe. Bylo to procitnutí. Bude mi trvat roky, než ho rozluštím a zachovám se podle něj.

Žádná zeď neexistuje.

PRVNÍ ČÁST /
PROCITÁNÍ

VÝŇATEK Z BLOGU: PROLOG K ŠÍLENSTVÍ

Zveřejněno 17. října 2017

Věk: 36

Piju: 22 let

Běhám: 9 let

Poslechni si: „Footshooter“ – Frightened Rabbit

Upřímně si nedokážu vybavit, kdy jsem byla naposledy skutečně šťastná. Vlastně nevěřím, že opravdové štěstí existuje. Jako lidé potřebujeme trpět, abychom pochopili, co to znamená milovat a mít radost. U některých z nás ale utrpení prostě zastiňuje všechno ostatní. Je to všepohlcující otupělost, která se v zásadě nedá vysvětlit. V posledních šesti měsících jsem bojovala sama se sebou mnohem víc než obvykle. Pár věcí mě nalomilo a sejmulo a pomohlo mi dokázat, jak zbytečný jedinec jsem. Během společenských příležitostí, na kterých jsem se měla bavit, jsem prožívala okamžiky naprostého zmatku a bezmoci. V obrovské spoustě případů jsem se zoufale toužila vypařit a občas jsem to i fyzicky udělala. O některých večerech jsem se propila do němoty ve snaze uniknout hluku, co mám v hlavě. Nechyběly ani velice vážně míněné úvahy o sebevraždě a nefalšované sebepoškozovací epizody. Když jsem se rozhodla vypořádat se s denní porcí povinností, následovalo několik hodin s čistou hlavou a některé dny jsem byla v pohodě. V mnohem větší spoustě případů jsem ale v pohodě nebyla ani trochu. Tenhle příběh nezačíná 9. října 2017. Začíná dlouho předtím.

Depresivní epizoda mě svírala ve svých spárech zhruba tři neděle předtím, než se přihodila „ona věc“. Moc jsem toho nenaspala. Byla jsem nemocná, trochu nastydlá, když se dívám zpětně, šlo možná o znamení, že bych měla zastavit. Chodila jsem na společenské akce, které byly nad moje síly. Opila jsem se tak, že jsem měla okno, a křičela na své dva nejbližší přátele. Chovala jsem se čím dál iracionálněji a nedokázala dohlédnout dál než za příští minutu. Pořezala jsem si nohy nůžkami a spočítala, kolik prášků na bolest mám doma. Vygooglila jsem si, kolik by jich bylo potřeba, abych se už neprobudila. Neměla jsem jich dost.

Předešlou neděli jsem odběhla opravdu hodně mizerný maraton. Stál za houby proto, že jsem byla vyčerpaná a měla jsem kocovinu. Noc před závodem mi bránily usnout myšlenky na sebevraždu; měla jsem vidiny, jak si v pokoji, kde jsem spala, vážu kravatu. Stála jsem na kraji silnice a myslela na to, že bych se vrhla před projíždějící auta. Stála jsem na okraji nástupiště v metru a myslela na to, že bych se vrhla před projíždějící vlak. Měla jsem sama ze sebe hrůzu. Brodila jsem se melasou a snažila se tvářit, že to přejde. Vždycky to přešlo. Jenže pak se to vrátilo. Mám strach, že jednou se nevrátím já.

10. října 2017

Dneska nastal Den D. Den, kdy jsem se dočista zhroutila; zhroutila jsem se tak moc, že jsem si toho doopravdy všimla, svá předchozí zhroucení jsem celé roky otupovala, ignorovala a strkala do náprsní kapsy outdoorové bundy. K tomuhle se schylovalo dobrých dvacet let. Došlo k němu na Tottenham Court Road. Sháněla jsem nějaké polštáře, protože ty, co jsem měla na posteli, mi večer předtím, když jsem mezi záchvaty hrůzy nemohla usnout, připadaly jako vycpané kamením. Měla jsem pocit, že mám kameny na rukou i v puse, nekousala jsem ale do nich. Jen mi připadalo, že tam jsou, cítila jsem krev. Mezi záchvaty panické hrůzy. Kdykoliv jsem ale vešla do obchodu, zahltila mě přehršel všemožných typů polštářů. Chtěla jsem takové polštáře, jaké máte v hotelu. Nechtěla jsem péřové, ale ty pořádně pevné, které jsou ale zároveň péřové, ale zároveň jsou něco jiného. A navíc tam byli lidi; normální veselí lidi a páry, každým coulem středostavovské, nesmírně atraktivní a šťastné, které na své atraktivitě a štěstí tvrdě pracovaly a teď zařizovaly svá hnízdečka a vytvářely domov a já je chtěla zároveň pozabíjet a být jako oni.

Když jsem z obchodů – bez polštářů – odešla, zůstala jsem stát na Tottenham Court Road a rozbrečela jsem se. Nechápala jsem proč a nedokázala jsem přestat. Nebo jsem přestala a za minutu se rozbrečela znovu. Nedokázala jsem přijít na to, kde jsem, ani co dělám. Pořád ještě v slzách jsem nastoupila do metra. Vagon byl přecpaný. Nikdo neřekl ani slovo. Vystoupila jsem a zamířila do hospody. Tam jsem napsala následující slova. Protože takhle jsem se cítila. Nijak jsem to, co jsem napsala, neupravovala. Takhle jsem se cítila.

Žiju ve strachu ze sebe samé. Chci si ublížit. Myslím na to každý den, možná osmkrát nebo devětkrát denně. Dívám se na auta a vlaky. Mám plnou zásuvku kodeinu. Ublížila jsem si nůžkama, naposledy jsem něco takovýho udělala před osmnácti lety. Pořezala jsem si nohy. Ty, na který spolíhám při běhání. Hledala jsem na internetu cokoliv, po čem bych usnula a neprobudila se, ale musí to být stoprocentní, žádný nehody nebo bolest nebo tak něco. Chodím do krámů, ale nemůžu se rozhodnout, co si mám koupit, a tak si nekupuju nic a chodím domů hladová a jenom piju víno. Chodím do jiných krámů a utrácím šedesát liber za věci, který nepotřebuju, a netuším proč. Kupuju věci na Amazonu. Spoustu věcí.

Upadám do katatonických stavů, kdy jen zírám do blba; mockrát jsem přejela zastávku, v autobuse i v hlavě. Chodím do hospody a vysedávám tam tři hodiny, protože se bojím jít domů, protože nechci, aby mě moji spolubydlící viděli nebo na mě mluvili, protože mi s největší pravděpodobností řeknou, abych se vystěhovala, protože jsem totálně v prdeli. Trápí mě noční děsy a nemůžu spát. Jsem věčně unavená a neustále mě bolí hlava. Blouzním a vidím se, jak si vážu v pokoji smyčku, jak se mi pokouší bílý had ukousnout obličej; doopravdy uskakuju před domnělýma věcma, jako je had, abych se probudila, přitom ale nespím. Často, když musím mluvit s někým v obchodě nebo ve světě mimo můj pokoj, kterýho jsem se začala tak moc bát, předstírám, že telefonuju, abych se na ty lidi nemusela dívat, a jen řeknu: „Promiň, vydrž,“ a pak na dotyčnýho v krámě nebo venku zamumlám, co po něm chci, a pokračuju ve svým falešným hovoru, aniž bych se těm lidem podívala do očí, a odcházím se svým zbytečným nákupem.

Občas cítím manický tlak chovat se mile a to se potom ptám lidí kolem sebe, jestli jsou v pohodě – jednoho po druhým, celý dopoledne –, obvykle v metru a taky když běžím maraton nebo tak a na chvilku se cítím skvěle.

Občas cítím klid, o kterým vím, že ho některý lidi prožívají těsně předtím, než spáchají sebevraždu. Vím to, protože jsem se o ni už dřív pokusila. Hlavně se ale bojím, cítím strach v srdci a v žaludku a je tu v podstatě pořád. Nevím, čeho se bojím, ale jsem k smrti vyděšená. Je to strach na vyšší úrovni.

Moji drazí přátelé. Neodpovídám na vaše zprávy a nenávidím naše whatsappový skupiny a chci ze všech odejít, abych nemusela reagovat. Vytáčíte mě a nezajímáte mě. Jsem fakt ráda, že máte všichni tak zasraně snadný, zábavný a hezký životy. Nedokážu se soustředit. Přestala jsem do vaší party patřit, protože jsem jiná. Jsem porouchaná. Nejsem tím, kým jsem předstírala, že jsem, když jsem se k vám přidala. Tohle je moje skutečný já. Člověk, který nenávidí šťastný lidi. Fakt je to tak. Jak já NENÁVIDÍM páry. Nenávidím je a přeju si, aby všichni umřeli nebo se vzájemně podvedli a oba na to přišli, protože to je, kurva, život.

Nechci jít na skleničku, na kafe, běhat, probrat život, pokecat, postěžovat si nebo jak to nazvete, chci zmizet. Jsem jedovatá. Neozývali jste se předtím, než vám někdo pověděl, že by se mnou mohlo být něco špatně, tak mě, do prdele, neotravujte teď. Nemůžete mi „zvednout náladu“. Z toho, co vykládáte, mi je trapně, a lžete, když tvrdíte, že vás to neobtěžuje, protože obtěžuje. Já tu tíhu tahám pořád a ničí mě. Je to břemeno. A já vám dokážu, jak velký, až se mnou buď přestanete mluvit, protože jste otrávený z toho, jaký strašlivý kretén jsem, nebo až to, do prdele práce, zabalím.

Nevěřím tomu, co z vás padá, když vám zvládnu opile vyložit, jak se bojím, že se zabiju, nebo brečím nebo tak něco. Nesahejte na mě. Čtyři dny v kuse se vracím domů na plech, protože chlast je to jediný, co dokáže zastavit kvílení v mojí hlavě a drásání v žaludku, a já pak můžu chvíli spát, aniž bych byla hrůzou bez sebe. Nezasloužím si žádnou pomoc, zoufale po ní ale toužím, jenže nevím, jakou pomoc potřebuju. Měla bych to mít pod kontrolou, protože jsem šestatřicetiletá žena, která má vlastní podnikání, běhá ultramaratony a její dovolený vypadají na instáči skvěle.

Celý je to tak trapný.

Kéž bych měla šupiny nebo se to projevilo jako vyrážka nebo nádor, abyste to mohli vidět. Pár dní jsem nepila, možná je to tohle? Není. Jsem to já.

Neustále předstírám, že jsem v pohodě. Dopoledne to zvládám skvěle, ale odpoledne, když jsem unavená, se občas projeví, že se nedokážu ovládat. Ztrácím komunikační schopnosti. Zapomínám slova, věty a jména. Nemám žádnou trpělivost. Pořád se dovedu přetvařovat, ale po odpoledních mě bez varování přepadají záchvaty pláče; děje se mi to často a pak přestanu a pak to začne znovu a já se snažím ovládnout, ale nemůžu a jsem rozhodnutá, že jestli se mě někdo v metru nebo v hospodě, kde schovaná popíjím, zeptá, jestli jsem v pohodě, odpovím: „Jo jo, jsem, jenom mi umřel pes,“ a usměju se, ale nikdy se mě nikdo neptá a psa nemám. A tak to jde dál.

Dočista jsem ztratila kontakt s realitou. Žiju ze dne na den. Odbudu si práci. Odbudu si schůzky. Odpoledne jsou rozmazaný, ale i ty odbudu. Občas, když přijdu domů, narazím na spolubydlící, která je tak hodná. Je hodná, protože už byla u toho, když jsem se pokusila zabít, nemůže ale nic udělat a ví to. Někdy, když jsem ožralá, se k ní chovám naprosto příšerně. Další den o tom nemluvíme. Jdu do pokoje, zabouchnu za sebou a nikdo mě neotravuje.

Když tohle v hospodě dopíšu, jdu domů. Klepu se a všechno je v mlze z vína a vynechané večeře. Jsem otupělá. Nemám hlad. Moji spolubydlící chtějí vědět, jestli jsem v pohodě. Odpovím jim, že nejsem, a zamířím rovnou do postele. Říkám si, že je upřímná odpověď vyděsí. Nastavím si budíka na osmou ranní, abych zavolala k doktorce. Musím k doktorce. Dnes je mezinárodní den duševního zdraví.

PRVNÍ KAPITOLA /
CO SE TO KURVA STALO?

Poslechni si: „These Are the Days of Our Lives“ – Queen

Není ani trochu příjemné si ten blog číst. Popravdě je to kurevsky nepříjemné. Kroutím se u toho. Některé části si vůbec nevybavuju, a to od té doby do současnosti uběhlo jenom šest let. Poprvé jsem tehdy doopravdy zdokumentovala, co se děje, že mi je skutečně hodně špatně. Neznamená to, že se to stalo poprvé, a rozhodně to nebylo naposledy. Vlastně mám pocit, jako kdyby se to stalo někomu jinému, ale stalo se to mně. Napsala jsem to v reálném čase, a dokonce to ani není dílo mého neběhajícího já. Psalo to běhající já. V téhle době jsem běhala už nějakých devět let a připravovala se na svoji první stomílovku. Běhání mě nezachránilo. Ani náhodou. Abych ale nebyla neuznalá, rozhodně mě do jisté míry udržovalo naživu.

Za doktorkou jsem zašla. Netušila, co má se mnou dělat, poslala mi předpis na antidepresiva, s jejichž užíváním jsem nesouhlasila ani ho neschválila, do Boots v Hackney, a pověděla mi, abych si je došla vyzvednout. Dala mi telefon na krizovou linku pomoci pro případ, že bych měla chuť se zabít. Když jsem měla hodinu poté chuť se zabít, zavolala jsem tam a ukázalo se, že to číslo je špatné. Abych to zkrátila, skončila jsem v centru krizové intervence. Odjela jsem k mámě do Dorsetu, kde jsem zůstala necelý týden, než jsem se vrátila do Londýna a začala tam, kde jsem skončila předtím, než jsem uběhla první stomílový závod.

Přestože si na některé z těch barvitě zdokumentovaných zážitků nevzpomínám, na tu bolest nezapomenu nikdy. Prožívala jsem ji v následujících letech a občas ji prožívám i teď. Děsí mě k smrti. Je drtivá a ochromující, a než jsem se zhroutila, bobtnala ve mně celé roky jako rakovina. Strach, marnost, hanba, vztek, zoufalství a pocit naprosté bezbřehé beznaděje. Asi si to dovedete představit. Když ji začínám vnímat teď, je to, jako když se rozhoří věčný plamínek. Rozpoznatelné zasyčení následované malinkým prudkým plamenem v hloubi žaludku anebo někdy nahoře v prsou. Je to bolest, která otevírá dveře všemožným myšlenkám a reakcím, o nichž si občas myslím, že už jsou dávno pryč a že už s nimi nebudu muset nikdy znovu žít. Rozdíl je v tom, že teď mám nástroje, jimiž plamínek dokážu uhasit a které v osmdesáti procentech případů fungují. Když nefungují, prosím o pomoc. Nebo se o to aspoň snažím.

Kromě toho, že se jednalo o mé první zdokumentované zhroucení, bylo to zároveň poprvé, kdy jsem se pokusila získat nějakou opravdovou profesionální pomoc ve chvíli, kdy jsem se s ním zrovna potýkala. Roky jsem brala a vysazovala léky a docházela na terapii a ukončovala ji, tohle byl ale můj první okamžik „pomoc, myslím, že umřu“. Oněm událostem z října 2017 předcházelo přibližně šest měsíců intenzivních, pekelných pocitů, ve skutečnosti se k němu ale schylovalo celé roky. Tehdy jsem si myslela, že jsem se ocitla na úplném dně. Muselo to tak být. Nebylo.

Představovalo to poslední a nejhlasitější z dlouhé řady zvonů bijících na poplach – těch, co mě nabádaly, že musím něco změnit, cokoliv, že se mám pokusit žít život, místo abych prostě jen existovala obklopená zoufalstvím. A já chtěla něco změnit. Chtěla jsem změnit, co jsem zač. Chtěla jsem se stát kýmkoliv jiným, jen ne sebou. Rezolutně jsem odmítala akceptovat situaci, akceptovat, že jsem těžce nemocná nebo že mám potíže s vnímáním sebehodnoty. Naprosto jsem odmítala připustit i to, že bych mohla mít poněkud problematický vztah s alkoholem. Prostě jsem jen chtěla, aby „to“ zmizelo.

Před zhroucením jsem se desítky let snažila být někým – kýmkoliv – jiným než Alice Hannah Bailey. Bez ohledu na to, jak moc jsem se snažila, jsem se nedokázala sama před sebou schovávat věčně, ale dala jsem do toho kurva všechno. Předstírání se pro mě stalo druhou přirozeností a bude trvat šest let, než to konečně pochopím. Dovolte mi, abych vás zasvětila do pozadí onoho velkého předstírání. Dovolte mi pokusit se vysvětlit, jak jsme se dostali až sem. Začalo to, když mi bylo jedenáct nebo dvanáct. A trvalo to devětadvacet let.

Nadchne vás, až zjistíte, že dojímavý příběh mého dětství není o nic horší než ty ostatních. Vyrůstala jsem v sedmičlenné rodině. Máma, táta, tři bráchové a sestra. Moji mladší bratři, Jack a Olly, přišli na svět krátce po mně – rok a dva. Můj starší bratr Tom a sestra Janey se narodili mnohem dřív – o deset a jedenáct let. Technicky vzato jsou to moji nevlastní sourozenci, celé dětství jsme ale prožili společně a mě nikdy nenapadlo, že máme jiného tátu, dokud mi to zhruba v deseti letech někdo neřekl ve škole. Já je vždycky brala jako své opravdové sourozence. Chudáci nás museli vychovávat, zatímco se snažili v osmdesátkách působit cool – dodneška nám to nemůžou zapomenout. Pro žádného puberťáka (natož takového, který vyrůstal v osmdesátých letech minulého století) není nic míň sexy než tři sourozenci mladší čtyř let.

Kdokoliv, jen ne já. Chtěla jsem prostě být kdokoliv, jen ne já. A pak se mi zhroutil svět nadobro.

Takhle to ale nefunguje.

Vstoupila jsem do hudebního průmyslu.