First published in Great Britain by William Collins Sons & Co. Ltd.
and BBC Books: a division of BBC Enterprises Ltd. in 1990

This edition fully updated and republished by William Collins in 2022
under the title THE TRIALS OF LIFE: A NATURAL HISTORY
OF ANIMAL BEHAVIOUR

Text © David Attenborough Productions Ltd. 1990, 2022

Translation © Nakladatelství PRÁH s.r.o. 2026, translated
under licence from HarperCollins Publishers Ltd.

David Attenborough asserts the moral right to be identified
as the author of this work.

Photographs © Individual copyright holders

Translation © Jitka Jeníková, 2026

Front cover image © Steve Woods Photography/Getty Images

Author photograph © Gavin Thurston

Cover design by Jo Thomson

All rights reserved.

ISBN 978-80-7696-131-9

Předmluva

Tato kniha tvoří společně s televizním seriálem, jehož natáčení probíhalo ve stejné době, kdy jsem knihu psal, poslední díl přírodopisné trilogie. Prvním byl Život na Zemi, jenž zkoumal nesmírnou rozmanitost zvířecího života. Proč by měla existovat taková neobyčejná plejáda zvířat, když všechna dělají víceméně to samé? Proč by měla být velryba teplokrevná a měla by mít plíce, když je obdobně velký plavající tvor, žralok obrovský, studenokrevný a dýchá žábrami? Proč původní australští savci nosí mláďata ve vaku, zatímco u těch na severní polokouli se vyvíjejí v děloze a jsou vyživována placentou? Odpovědi na takové otázky dostaneme jedině tehdy, když porozumíme minulosti. Život na Zemi proto sledoval vývoj živočichů od prvopočátků před přibližně třemi miliardami let do dnešního dne a na příkladech různých žijících zvířat poukazoval na nejdůležitější milníky.

Druhá kniha, Živá planeta, se soustředila na další zásadní vliv formující zvířecí těla: životní prostředí. Savci obývající pouště mívají delší uši a nohy než jejich protějšky z chladnějších oblastí – takto tvarovaná těla se podstatně účinněji zbavují tepla; ptáci, kteří zůstali na opuštěných ostrovech, ztrácejí schopnost létat – když je na zemi neohrožují žádní predátoři, nepotřebují se vznášet do vzduchu. Svůj vliv mají také organismy, s nimiž zvířata životní prostředí sdílejí. Srst zajíce polárního, která ho udržuje přes zimu v teple, mu s prvním sněhem zbělá, aby zůstal její nositel skrytý před predátory. Živá planeta zkoumala ekologická společenstva po celém světě, od rozpálených pouští po vlhké deštné pralesy, od hlubin oceánů po nejvyšší vrstvy atmosféry.

První dvě knihy se věnovaly zvířecím tělům a jejich rozmanitým tvarům. Tato kniha, poslední v řadě, se zabývá tím, jak zvířata svá těla využívají a jak se chovají.

Chování je pravděpodobně ten nejvíce vzrušující aspekt života zvířat. Je plné akce a dramatu – kosatka dravá se vrhá na pláž, aby popadla malého lachtana; mravenec si razí cestu saharskou písečnou dunou a opakovaně se přitom dívá na slunce, aby se neztratil; netopýří matka se probíjí davy žadonících mláďat na stropě jeskyně, aby nakojila jen svého vlastního potomka a žádného jiného. Chování živočichů by se proto mohlo jevit jako jasná volba úvodního tématu této trilogie. Pravdou ovšem je, že když jsme před deseti lety s kolegy začínali pracovat na dokumentárním seriálu, nemohli jsme se stát svědky celé řady různých projevů, které dnes mohu popsat, a v žádném případě bychom nemohli pořídit jejich záznam.

Důvody jsou zčásti technického rázu. V průběhu deseti let před napsáním této knihy jsme zaznamenali zásadní rozvoj jak na poli filmové technologie, tak elektroniky. Teprve nedávno jsme proto začali pozorovat a zaznamenávat události odehrávající se v takové tmě, že na jejich zachycení nebyla dříve dostatečně citlivá žádná fotografická emulze, a mnohdy to nezvládalo dokonce ani lidské oko. Teď můžeme díky elektronickým zesilovačům jasu obrazu a filmům s vysokou citlivostí natáčet světlušky synchronizovaně blikající docela jako záplava vánočních světýlek nad mangrovovými bažinami v Malajsii a neuvidíme jen jednolité svítící tečky, ale broučky zapojené do složitých namlouvacích rituálů. Sondy tvořené optickými vlákny, jež se využívají v medicíně, nám umožňují poprvé spatřit, co se děje uvnitř obří koule zbudované miliony mravenců pod spadlým kmenem v panamském deštném pralese.

Ještě důležitější než technický pokrok je ale masivní nárůst počtu vědců, kteří se aktivně podílejí na pozorování zvířat v divočině. Téměř každá skupina velkých živočichů je v současnosti někde podrobována vědeckému studiu. Tito výzkumníci mají o svých subjektech skutečně bohaté vědomosti a znají je tak dobře, že nás snadno dovedli na správné místo ve správný okamžik, abychom viděli kýžený aspekt chování, který nás právě zajímal.

Jen málo vědeckých oborů vyžaduje větší oddanost a vytrvalost tváří v tvář drsným podmínkám než studium volně žijících zvířat v jejich přirozeném prostředí. Švýcarský zoolog Christophe Boesch pracoval se šimpanzi obývajícími hustý prales na Pobřeží slonoviny v západní Africe. S manželkou Hedwigou odstartovali svůj projekt deset let před naší návštěvou a celé týdny trávili tím, že den za dnem procházeli tichounce pralesem. V prvním roce považoval Christophe za dobrý výsledek, když během dne některého z šimpanzů alespoň zahlédl. Nedovolil si uplácet lidoopy jídlem a lákat je tak k sobě, neboť věřil, že by tím narušil jejich přirozené chování a znehodnotil výsledky zkoumání. Teprve po čtyřech letech vytrvalého pozorování a sledování si šimpanzi zvykli na své tiché lidské stíny do té míry, aby se jich přestali bát a nevěnovali jim pozornost.

Uplynulo několik dalších let, než Christophe dokázal s jistotou odlišit jednotlivce ve skupině, což bylo pro jeho práci zcela nezbytné. Nakonec dovedl poznat každého šimpanze ze zhruba šedesátičlenné skupiny nejen pohledem, ale dokonce i po hlase, a to i tehdy, když volali z relativně velké vzdálenosti. Od rána je následoval na jejich cestě pralesem, zastavoval, když si udělali pauzu, aby se nakrmili, a dával se do běhu, když nabrali na rychlosti. Opouštěl je teprve tehdy, když si večer začali v korunách stromů chystat lůžka na spaní. A další den vyrážel ještě před východem slunce z domova v lese, aby se k nim připojil, klidně za nimi i hodinu běžel, když musel, jen aby s nimi znovu navázal kontakt dřív, než se přesunou do části pralesa, kde by je obtížně hledal. Výsledky jeho vytrvalé a mučivé práce odhalily mimo jiné i to, že šimpanzi obývající pralesy pravidelně loví a svou kořist získávají v týmech za použití technik, jež jsou o poznání propracovanější než ty využívané jakýmikoliv jinými tvory s výjimkou člověka. To, že nám Christophe umožnil ho s kamerami doprovázet a natočit, jak šimpanzi loví, bylo samo o sobě neskutečné privilegium.

Představoval jen jednoho z mnoha vědců, kteří nám byli nápomocní. Seznam ostatních, již mi osobně pomohli, najdete na konci knihy. Kromě nich se s námi celá řada odborníků nesmírně velkoryse podělila o rady a dala praktická doporučení režisérům a kameramanům pracujícím na televizním seriálu, a my všichni jsme se tak mohli stát svědky výjevů, které oni sami mohli pozorovat teprve po letech intenzivního a trpělivého studia. Jsme jim nesmírně hluboce zavázáni.

Věda o chování živočichů, které tito výzkumníci slouží, se nazývá etologie. Nepokoušel jsem se v této knize popsat všechny teorie, jimž dala vzniknout, o nic víc, než jsem se v Životě na Zemi zabýval teoriemi mechanismů evoluce. Čtenář, který by si rád plně osvojil taková témata, jako jsou sobecké geny, evoluční teorie her, altruismus nebo vztah mezi učením a instinktem, se bude muset podívat do odbornějších textů. Já se budu věnovat spíše popisu toho, co se děje, než psychologickým a evolučním mechanismům, které za oním děním stojí. Velice jasně si nyní, víc než na začátku tohoto projektu, uvědomuji, že to je samo o sobě dostatečně velkým úkolem.

Chování nelze vždy oddělit od anatomie, a obsah této knihy se tím pádem místy nevyhnutelně překrývá s tím, co jsem napsal v předchozích dvou dílech. V několika případech popisuji určitý živočišný druh podruhé, neboť je jeho chování natolik výjimečné a pozoruhodné, že by bez něj byl tento přehled neomluvitelně neúplný. Život zvířat je ale natolik pestrý, že jsem většinou našel jiné příklady, abych doložil svá tvrzení, a možná uvítáte, že jsem kvůli tomu opominul slavnější možnosti, jež byly více nasnadě.

Stejně jako v předchozích knihách jsem ani tentokrát text nezatěžoval vědeckými latinskými názvy tam, kde existuje obecný název. Nevyhnutelně to vede k jistým ztrátám na přesnosti. Čtenáři, kteří by rádi věděli, o kterém zvířeti přesně mluvím, si mohou jeho jméno vyhledat v rejstříku, kde je kurzívou uvedené jeho rodové a někdy i druhové jméno v latině.

Všechny organismy se pokoušejí předat své geny další generaci. To, co může vyznívat jako chladné a klinické konstatování, je primárním cílem jejich existence. Během jeho plnění čelí v průběhu života celé řadě potíží. Tyto problémy jsou v podstatě totožné, ať už jde o pavouky nebo veverky, myši nebo opice, lamy nebo humry. Řešení, k nimž jednotlivé druhy dospěly, jsou nesmírně rozmanitá a ohromující. Jsou ale o to srozumitelnější a poutavější, neboť stejným zkouškám často čelíme i my sami.

PRVNÍ KAPITOLA /
Příchod

Je půlnoc na Vánočním ostrově v Indickém oceánu, pět set kilometrů jižně od Jávy. Listopadový měsíc se nachází v poslední čtvrti a zrovna probíhá příliv. Za úzkou písečnou pláží se tyčí dvacetimetrový strmý útes ze zkamenělého korálu. Na svislé stěně se pod převisy v přibližně metr hlubokých puklinách mačká milion krabů. Místy se jejich tělíčka dotýkají a útes vypadá jako natřený šarlatovou barvou. Tyto kraby nikde jinde na světě nenajdete. Jde o velké tvory, jejichž lesklé zaoblené krunýře mívají v průměru osm centimetrů. Jsou to samé samičky a všem zpod půlkruhového záhybu vybíhá mohutná masa hnědých vajíček. Chystají se klást.

Zhruba před měsícem opustily i se samci nory vyhloubené v půdě vnitrozemského lesa, kde tráví většinu roku, a společně vyrazili na dlouhý pochod na pobřeží. Ohromná velikost jejich populace je v této době obzvláště patrná. Tvoří ji na pětačtyřicet milionů jedinců. Pohybují se převážně brzy ráno nebo zvečera, neboť snadno vysychají a nesnesou přímý žár tropického slunce. Když se ale slunce schová za mraky anebo je po dešti podrost vlhký, putují většinu dne – klidně až dvanáct hodin v kuse. Pro srovnání, v období sucha zvládnou jen deset minut denně. Nic je nemůže odradit. Na některých místech jejich tradiční cesty křižují silnice zbudované obyvateli Vánočního ostrova. Tisíce poutníků nevyhnutelně rozdrtí kola vozidel, přesto krabi dál přicházejí, den za dnem, zhruba dva týdny. Jakmile dorazí na pobřeží, samci vyhloubí noru, ve které se se samicemi spáří. Samci se poté vrací do vnitrozemí, samice ale musejí setrvat dalších čtrnáct dní v norách, než jejich oplodněná vajíčka dozrají.

A teď nastal okamžik jejich nakladení. Samice krabů sešplhaly z útesu, neboť jejich vajíčka se vylíhnou, jen když je nakladou přímo do moře. Neobejde se to ale bez rizika. Přestože dávní předci krabů přišli z moře, tento druh je suchozemský. Jeho zástupci dýchají vzduch a neumějí plavat. Kdyby se pustili skály nebo by je smetly vlny, dozajista by se utopili.

Když dosáhne příliv vrcholu, pláž se zúží na pouhých pár metrů. Samice se přesunou z útesu a přes oblázky k vlnolamu. V úzkostné snaze dostat se k vodě šplhají jedna přes druhou. Záhy je voda lemovaná pohybujícím se, jasně rudým kobercem lesklých krunýřů, zápasících nohou a natahujících se stopkatých očí. V okamžiku, kdy se přes ně konečně převalí vlny, začnou všechny křečovitě třást tělem, aby hnědá vajíčka spláchla voda. Tehdy samička v dojemném gestu zjevného nadšení pozvedne klepeta nad hlavu, docela jako kdyby mávala na rozloučenou.

Na okrajích pláže, kde moře naráží do útesu, čekají krabí samičky o poznání pernější chvíle. Těch, co se usilovně snaží slézt k vodě, a těch, co už svůj náklad odevzdaly a teď se pokoušejí dostat zpátky, je tolik, že se řada samic nevyhnutelně k moři nedostane. Musejí proto vajíčka uvolnit ještě na skále a sporadicky se pak až ze šestimetrové výšky snese hnědý déšť vajíček. Řada krabů v ten okamžik zmateně zavrávorá a zřítí se do moře, jež je odnese pryč.

Každá z těchto samic naklade přibližně sto tisíc vajíček. Vlny a voda pod nimi se změní v hustou hnědou polévku. Jakmile začne nebe na východě světlat, krabi opustí okraj vody a vydají se nazpět do lesa. Na břehu zůstává už jen pár opozdilců. Tu a tam se na mělčině vznášejí ochablá těla a rozsáhlé kusy pláže pokrývá vrstva hnědých zrníček, není to však písek, ale vajíčka. Pozoruhodné kladení je pro tento rok u konce a opuštěné krabí potomstvo se už o sebe musí postarat samo.

Ohromné množství čerstvě vylíhnutých jedinců okamžitě požerou hejna ryb plavajících kolem útesů. Murény se proplétají až ke břehům a nenasytně se vrhají na hostinu. Na přeživší spláchnuté dál do moře číhají větší ryby s otevřenou tlamou, kterou je z vody cedí jako sítem. Jsou bezmocní, unášení proudy a vlnami. Živí se drobnými částečky získávanými z vody. Pravidelně svlékají průsvitnou kůži a zároveň s tím mění postupně tvar. Konečnou, dospělou podobu mohou získat, teprve když se dostanou na souš, která je pro jejich rozmnožování nezbytná. Převážné většině se to nikdy nepovede. Umírají bez potomků, aniž by se kdy spářili. Po většinu let zahyne celá snůška. Pak je ale zhruba jednou za šest let jeden z příhodných vírů v proudech donese zpátky na ostrov, kde před měsícem spadli do vody, a za prosincového přílivu se náhle z vln vynoří zástup droboučkých krabů velkých jako mravenec a vydá se na srdnatý pochod po pláži a dál do vnitrozemí, aby doplnil řady v lesích. Ale ani tehdy není jejich martyrium u konce – agresivní mravenci, kteří se na ostrov dostali mimoděk ve třicátých letech minulého století, požrali v uplynulých letech desítky milionů krabů.

Rozmnožovací strategie suchozemských krabů je okázalá, nákladná, ale úspěšná. Bezpočet nebezpečí, jimž mláďata čelí – dravé ryby, rozmary proudění, absence ostrovů v rozsáhlých oblastech okolního oceánu – nakonec mnoho z nich překoná. Platí za to ale nesmírně vysokou cenu. Průměrná samice se dožívá zhruba deseti let a za život vyprodukuje přibližně milion vajíček. Téměř všechna čerstvě vylíhnutá mláďata během několika týdnů pomřou. Stačí ale, aby se z onoho milionu dožili dospělosti dva jedinci různého pohlaví, a populace suchozemských krabů bude na Vánočním ostrově zachována.

Takový rozmařilý recept na přežití využívá řada zvířat všech možných druhů. Samice tresky dokáže naráz naklást šest milionů vajíček. Na souši se takto chová hmyz. Od samice octomilky se, vzhledem k jejímu droboučkému tělu, dá sotva očekávat, že naklade stejné množství vajíček jako treska, přesto může během jednoho rozmnožovacího období postupně v dávkách čítajících sto kusů vyprodukovat až dva tisíce vajíček. Skutečně úctyhodní producenti vajíček se ale nacházejí mezi jednoduššími mořskými tvory; patří k nim koráli, medúzy, ježovky a měkkýši. Přeborníkem mezi všemi, ve vodě i na souši, je skoro bezpochyby zéva obrovská. Zéva dokáže v jedné gigantické snůšce vyprodukovat pět set milionů vajíček. A tento ohromující rozmnožovací akt může opakovat každoročně až sto let.

K této marnotratnosti nicméně existuje alternativa. Místo toho, aby samice vyprodukovala vzhledem ke svým tělesným zásobám maximální možný počet vajec, jich může vytvořit o poznání méně a dát každému větší naději na přežití tak, že je určitým způsobem zásobí potravou, aby přečkalo první náročné dny. Někteří živočichové umísťují potravu do vejce v podobě žloutku. U jednodušších tvorů vyplňují žloutková zrnka vajíčko rovnoměrně, v žabím vajíčku se žloutek soustředí u jednoho okraje a v ptačím vejci vyplňuje zpočátku většinu skořápky. Ptáci jsou vůči svým mladým v tomto ohledu natolik štědří, že jejich mládě nepotřebuje žádnou další potravu, jež by mu umožnila vytvořit svaly, kosti a peří, a pořád mu zbývá dost energie, aby se dokázalo samo vyklubat ze skořápky.

Vajíčka hmyzu naproti tomu obsahují jen velice málo žloutku. Místo toho samičky potomkům pomáhají tak, že umísťují vajíčka tam, kde čerstvě vylíhlý jedinec najde potravu, jakmile z obalu vystrčí hlavu. Samice motýla je klade na listy rostliny, kterou se její housenky živí; bzučivka si vybírá mrtvoly, na nichž si její larvy pochutnají; a některé vosy dokonce kvůli svým mladým kradou cizí těla.

Kutilka začne s blížícím se obdobím rozmnožování hloubit vlastní chodbičky. Najdeme ji na všech kontinentech s výjimkou Antarktidy. Nejraději má holou zem, na které horké sluneční paprsky vytvořily vysušenou krustu. Tou se probourá, přičemž jí hlava slouží podobně jako sbíječka – svými tvrdými, ostrými čelistmi se zakousne do půdy a chvěním svalů křídel je rozvibruje. Jakmile se dostane skrze krustu, je ražení tunelu jednodušší a kutilka vynáší ven spousty písku, který třímá předníma nohama. Když je chodbička hotová, začne v okolním křoví a na polích poblíž pátrat po housenkách.

Jakmile nějakou najde, paralyzuje ji dlouhým žihadlem, skoro jako by používala podkožní jehlu plnou anestetika. Pak odletí zpátky do hnízda a znehybněnou housenku nese s sebou. Pracně ji odtáhne do chodbičky, kde ve tmě snese na nehybné tělo jediné vajíčko. V jednom hnízdě se může nakonec nacházet až šest takovýchto ochromených rukojmí. Všechna do jednoho jsou odsouzena k sežrání zaživa larvou kutilky, která se na nich vylíhne. Když je chodbička plně zásobená, kutilka ji zapečetí zátkou z písku, do níž bude opakovaně tlouct zrnkem štěrku svíraným v kusadlech, aby ji pořádně udusala a uhladila.

Stejným způsobem se o svá mláďata stará několik tisíc druhů vos po celém světě. Bodulka, která je o něco menší než kutilka, zásobuje své potomky mouchami. Když se některé zmocní a znehybní ji, nevytáhne žihadlo, místo toho letí do hnízda s napíchnutou mouchou docela jako se špekáčkem na klacku. Hrabalka je se svým deseticentimetrovým rozpětím křídel obr mezi vosami. Žije v Jižní Americe a pouští se do soubojů se sklípkany velkými jako lidská dlaň. Poté, co je ochromí, jim amputuje nohy, aby se jí snáz přenášeli.

Vosí lupičky mívají obvykle tak umně skrytá hnízda, že je dokáže najít a vykrást jen hrstka jiných tvorů. Vajíčka, obzvláště ta s velkou zásobou výživného žloutku, představují vynikající pochoutku a řada zvířat je krade, mají-li tu možnost. K tomu může dojít i tehdy, když jsou vajíčka schovaná. Řada vos a much jsou parazitoidi, což znamená, že kladou vajíčka do těl jiných členovců – obvykle housenek –, které pak larvy pomalu zaživa vyžírají zevnitř, dokud nenadejde čas, aby se zakuklily. Ve chvíli, kdy tak učiní, nebohý hostitel většinou umírá.

Existují nicméně parazitoidní vosy, jejichž kořistí není primární hostitel, ale parazitující larva v jeho těle. Tito hyperparazitoidi detekují parazitem napadenou oběť podle specifického pachu a pak nakladou vajíčka dovnitř parazitující larvy. Jak hostitel, tak parazitoid nakonec podlehnou nenasytné hyperparazitoidní larvě.

Vajíčka jsou tak vzácná, že řada rodičů investuje spoustu času a energie do jejich ochrany. Několik ptačích druhů – kupříkladu jihoameričtí vlhovci a afričtí snovači – si buduje hnízda v blízkosti zuřivých vos, před nimiž se má řada zvířat na pozoru. Vosy kupodivu stavějícím ptákům nevěnují pozornost, ale na jakéhokoliv jiného tvora, jenž by se odvážil do blízkosti jejich nebo ptačích hnízd, nemilosrdně zaútočí.

Mexický síťokřídlý hmyz rodu Ululodes klade vajíčka ve shlucích na spodní stranu větviček. Když skončí, sleze po větévce o kousek níž a naklade další shluk. Ten se však od prvního liší. Z těchto vajíček se nikdy potomci nevylíhnou. Jsou o něco menší, tvarem připomínají paličky a pokrývá je jasně hnědá tekutina, která ani netuhne, ani se neodpařuje, ale zůstává kapalná po tři až čtyři týdny, jež potřebují vajíčka výš na větvičce k vylíhnutí. Jestliže se mravenec, který na větévce pátrá po potravě, byť jen dotkne bariéry z neplodných vajec tykadly, prudce uskočí, a může dokonce ztratit rovnováhu a spadnout. Minuty se zběsile čistí. Teprve pak odběhne hledat jiné jídlo – jinde.

Většina plazů svá vejce zahrabává nebo jinak schovává, několik druhů ale zůstává v jejich blízkosti a udatně je brání před lupiči. Kobra královská se omotává kolem své snůšky a ovíjí ji smyčkami a krokodýli se zdržují u svých hnízd z rozkládající se vegetace přibližně po dva měsíce, která jejich vejce potřebují k vylíhnutí.

Ptáci, jež řada vědců považuje za zvláštní druh plazů, nemají v tomto ohledu na výběr. Jsou teplokrevní stejně jako jejich mláďata uvnitř vajec. Pokud vejce poté, co se začala vyvíjet, vychladnou, ptáčata uvnitř uhynou. Proto musí obvykle jeden z ptačích rodičů s vejci po většinu času zůstat. Zahřívají je tak, že je tisknou k hnízdní nažině, oblasti holé kůže bez peří, která se u ptáků může objevovat buď čistě jen v období rozmnožování, anebo ji mají trvale na prsou skrytou pod dlouhými pery, jež kolem ní vyrůstají.

Vychladnutí je běžnější hrozbou, v pouštích ale může hrozit stejnou měrou smrtící přehřátí. Čejka běločelá proto ve východoafrické savaně stojí nad vejci, jež stíní roztaženými křídly a nechává je ovívat větrem; australský čáp jabiru nabírá vodu do zobáku a stříká ji na vejce, když se nebezpečně zahřejí.

U tabonovitých, ptačí čeledi žijící v Austrálii a v západním Pacifiku, se vyvinula obzvláště důmyslná inkubační technika. Nejprostší metodu využívá zástupce tabonů obývající severovýchod kontinentu. Někteří jedinci vyhrabávají na pečlivě vybraných místech na pláži jamky, ve kterých slunce během dne vejce ohřívá a písek pak přes noc udržuje patřičnou teplotu. Na jednom místě ptáci obezřetně umísťují vejce do puklin v černých skalách, jež se vyznačují stejnými vlastnostmi. Na jednom či dvou pacifických ostrovech objevili taboni místa, kde jim stejnou službu poskytuje sopečné teplo sálající z podzemí. Ti, co žijí ve vnitrozemském pralese, vytvářejí z popadané vegetace čtyři a půl metru vysoké haldy, v nichž vejce zahřívá teplo vznikající při rozkladu.

Nejsložitější postup pozorujeme u tabona holubího v otevřené buši v jižní Austrálii. Samec během zimy vyhrabe v písčité půdě jámu, která je přibližně metr hluboká a čtyři a půl metru široká, a vyplní ji vegetací. Uprostřed pak vyhloubí zhruba třiceticentimetrový důlek. Do něj potom přijdou vejce. Když první jarní deště hromadu dostatečně promáčejí, zakryje samec své dílo pískem. Vegetace chráněná před suchým větrem začne podléhat rozkladu a produkovat teplo. Samice se na celé věci prozatím nijak nepodílela. Intenzivně se v okolí krmila, aby si v těle vybudovala zásoby, z nichž vytvoří vejce. Když je připravená klást, samec odklidí část z horní vrstvy písku, aby odhalil hnijící vegetaci, do níž samice snese jedno jediné vejce, které samec posléze opět zakryje. Od této chvíle strká samec průběžně do hnízda zobák, jímž bedlivě sleduje teplotu uvnitř. Když vegetace zkraje sezóny fermentuje, může dojít k přehřátí. V takovém případě odhrne část písečné pokrývky a nechá horko uniknout. S postupujícími týdny fermentace ustává a uvolňované teplo slábne. Teď však začíná silněji zářit slunce. Aby teplota v hnízdě příliš nestoupla, je potřeba na něj navršit silnou vrstvu půdy, jež zastíní vnitřek před žhnoucími slunečními paprsky. Když největší letní parna pominou, musí přijít ke slovu opět jiná metoda. Teď začíná namísto přehřívání hrozit chladnutí, a tak samec haldu během dne odkrývá, aby vytěžil maximum slunečních paprsků, a na noc ji znovu zakrývá, aby v ní udržel nahromaděné teplo.

Samec tabona holubího dokáže s perfektním využitím všech těchto metod v závislosti na měnícím se období udržet ve svém inkubátoru po několik měsíců teplotu velice blízko 34 stupňům Celsia. Samice kladla během této doby postupně jedno vejce po druhém. Jestliže má k dispozici dostatečné množství potravy, může tak činit co pár dní. Pokud jsou tuhé časy, může klást vejce jednou za dva týdny. Pokaždé, když tak učiní, musí samec vyhrabat pohřbenou vegetaci a znovu ji zakrýt. Zjevně se považuje za výhradního správce haldy a jediného odborníka, neboť když samice přijde klást ve chvíli, kdy by mohlo odhrabání způsobit nebezpečné kolísání teploty, samec jí odmítne vyhovět a odežene ji pryč. V době, kdy se období rozmnožování přiblíží ke konci, se může páru a jeho inkubátoru podařit odchovat na pětatřicet mláďat.

Vejce se začnou vyvíjet, jakmile se zahřejí na správnou teplotu a jsou na ní udržovaná, takže se každé vejce tabona holubího začne vyvíjet, jakmile jej samice umístí do inkubátoru. Vejce jsou vzhledem k velikosti rodičů nezvykle rozměrná a obsahují bohatou zásobu žloutku. Mládě je tím pádem poté, co se vyklube, značně vyvinuté a dokáže se prohrabat pískem ven. Po několikahodinovém odpočinku se pak rozběhne do buše, aby si našlo samo potravu, a po pouhých dvaceti čtyřech hodinách je schopné létat. V době, kdy samice snese poslední vejce v daném rozmnožovacím období, se její první mládě už dávno vyklubalo a odlétlo.

Vejce líhnoucí se během určitého období nepředstavují pro tabony žádný problém. Stejně tak nezpůsobuje postupné líhnutí žádné potíže takovým ptákům, jako jsou orli, kteří si budují nepřístupná hnízda na vrcholcích stromů, a jejich mláďata jsou tím pádem v bezpečí do chvíle, než dokážou samostatně létat. Řadě ptáků žijících na zemi by však nadělalo spoustu potíží, kdyby se jejich potomci líhli v podstatně odlišnou dobu. Jejich mláďata jsou zpočátku příliš slabá, než aby mohla létat, a nedokážou si sama opatřit potravu, a tak je rodiče odvádějí od hnízdiště do jiných oblastí, kde se mohou nakrmit a najít úkryt. Těžko by něco takového mohli dělat, kdyby se mláďata líhla postupně, a nacházela se tudíž v odlišných fázích vývoje a byla různě silná. Samice křepelky proto začíná sedět na své snůšce čítající přibližně dvanáct vajec teprve ve chvíli, kdy ji má kompletní, což může nastat klidně až dva týdny poté, co snese první vejce. Tímto způsobem se postará o to, že se všechna její vejce začnou vyvíjet ve stejném okamžiku.

S takto početnou snůškou je pro ni ale obtížné zajistit, aby měla všechna vejce tutéž teplotu. Vejce nacházející se na okraji hnízda nemusejí být úplně stejně teplá jako ta uprostřed. Navíc je musí pravidelně otáčet, aby zabránila membránám přilepit se k sobě nebo ke skořápce. S blížícím se časem klubání proto nemusejí být všechna vejce stejně vyvinutá. Aby se situace napravila, začnou spolu nevylíhnutá ptáčata komunikovat. Kdybyste v tomto období přiložili k vajíčku lékařský stetoskop, uslyšeli byste, jak se zevnitř ozývá cvakání. Ten samý zvuk registrují i okolní vejce. Pokud se ještě nedostala do cvakacího stádia, zvuk je stimuluje, aby urychlila vývoj. To, že se něco takového skutečně děje, můžeme demonstrovat přehráním záznamů cvakání jedné skupince vajec, čímž podnítíme jejich klubání dlouho před zbytkem snůšky, která je rozmístěna po jednom vejci a v tichu.

Celkově se dá říct, že období hnízdění je v ptačím životě obzvláště náročné a nebezpečné. Vejce vyžadují dokonce ještě před vylíhnutím spoustu péče, ptačí rodič má proto o poznání méně času na shánění potravy pro sebe a musí vysedávat na zemi nebo ve větvích stromu, kde je vystavený mnohem většímu nebezpečí než ve vzduchu. Pro většinu ptáků jsou však tato nebezpečí a námaha nevyhnutelné.

Existují ovšem výjimky. Samice kukačky je nechvalně proslulá tím, že přišla na způsob, jak se z toho všeho vyvléknout a přimět k péči o svá vejce jiné. Kukačka obecná balamutí pěnice, pěvušky a červenky. Celé to proběhne velmi rychle. Samice usedne na okraj cizího hnízda, vezme jedno z vajec do zobáku, odletí s ním pryč a vzápětí jej spolkne. Okamžitě se vrací a na místo původního umístí své vejce. Rychlost je zásadní, neboť zabraňuje parazitovaným ptákům vetřelkyni zahlédnout a její podfuk prohlédnout – v takovém případě by mohli hnízdo nadobro opustit. Kukačka nemá prostor se v hnízdě usadit, a její vejce se proto často odkutálí kousek stranou. Nepraskne dokonce ani tehdy, když přistane přímo na jiných vejcích, protože má dvakrát silnější skořápku než ta hostitelského ptáka.

Kukačka dokáže vyprodukovat vejce tak narychlo, protože jej dovede udržet v těle nachystané ke snesení až dvacet čtyři hodin po jeho obalení skořápkou. Může jej proto vytlačit, jen co se jí naskytne příležitost. Z toho plyne další výhoda. Když stráví vejce v teple jejího těla tento čas navíc, mládě se uvnitř začne rovnou vyvíjet. Jeho inkubační doba je navíc o den až dva kratší než u mláďat hostitelů, takže má mladá kukačka velkou šanci objevit se dřív než legitimní potomci. Když se tak stane, nahrbí se a ostatní vejce vystrká ven.

Ve většině případů je kukaččí vejce velice podobné těm hostitelovým. Kdyby tomu tak nebylo, právoplatní rodiče by mohli náhražku rozpoznat a vyhodit ji ven. Přestože je kukačka o poznání větší než rákosník nebo jakýkoliv jiný pravidelný hostitel, její vajíčka jsou vzhledem k její velikosti překvapivě malá, a nejsou proto nijak zvlášť podezřelá. Jednotlivé kukačky navíc zabarvují svá vejce tak, aby zhruba odpovídala těm hostitelovým. Samice kukaček, jež obvykle parazitují na linduškách, kladou tečkovaná vejce, zatímco ty, které si vybírají v pevninské Evropě rehky, snášejí vejce světle modrá.

Kukačka obecná je nejznámější pták, který se chová takto nezodpovědně, v žádném případě ale není jediná. Čeleď kukačkovitých je velice početná, patří k ní na sto třicet různých druhů obývajících celý svět a takovéto chování se projevuje u téměř poloviny z nich. Hnízdní parazity, jak se nazývají, najdeme navíc i v jiných čeledích. V Jižní Americe parazituje několik druhů vlhovců na přibližně stovce různých pěvců; v Africe zneužívají oddané rodiče zástupci snovačovitých, vdovkovitých a medozvěstkovitých. Pokud vám tento trik projde, je očividně velice výhodný. A nepraktikují ho jenom ptáci. Mezi hmyzem je tento zvyk o poznání rozšířenější.

Kutilka, vosa lovící housenky, musí na svou paralyzovanou kořist bedlivě dohlížet. Může si ji kupříkladu na pár vteřin odložit, než otevře vstup do hnízda. I v takto krátkém časovém úseku se může přiřítit moucha a naklást na ni vajíčka. Ta se rychle vylíhnou a spořádají jak kutilčino vlastní vajíčko, tak housenku, kterou pro něj nachystala. Kukaččí včely pronikají do hnízd jiných druhů včel a nechávají v nich svá vajíčka, aby se o ně postarali jiní a vychovali je. Některé tak činí potají, tichounce se proplíží mezi houfem zaneprázdněných dělnic, bleskově nakladou vajíčko do voskové plástve vedle těch místních a nepozorovaně vyklouznou ven. Jedna z nich, nomáda, se včelstvu, na němž parazituje, vnutí tak, že vyprodukuje speciální vůni, která je pro hostitelské včely obzvláště přitažlivá. Další představitelka, ruděnka, si cestu do včelstva probojovává a každého, kdo se jí postaví na odpor, zabije. Ve všech těchto případech zlikviduje larva kukaččí včely právoplatné potomky a sežere potravu nachystanou pro své oběti, stejně jako to dělá mladá kukačka. V nejextrémnějších případech, jako je tomu u severoamerického vosíka, útočící samice jiného druhu odstraní panující královnu, zmocní se celého hnízda a s použitím svého zápachu přesvědčí dělnice, aby jí po celé následující období pomáhaly odchovat jejího potomka.

Na nevylíhnutá vejce, ať už hmyzu nebo ptáků, krabů anebo plazů, číhá nebezpečí ze všech stran. Nejkrajnější způsob jejich ochrany vypadá tak, že je matka nosí ve vlastním těle.

Samečkovi pavího očka, drobné jihoamerické rybičky, se pár břišních ploutví přetvořil v trubičku připomínající dělo, kterou vystřeluje do samiččina genitálního otvoru kuličky spermií. Ty, jež se strefí do terče, samička vstřebá a následně se jimi oplodní vajíčka v jejím těle. Tam se také líhnou a dál vyvíjejí, živí se přitom žloutkem, který jim poskytla. Jak rostou, zvětšují se a tmavnou a matce se tak těsně před řitními ploutvemi objevuje na břiše černý trojúhelník. Nakonec mláďata vypustí. Postupně se vynořují, velká jako zrnka rýže a přehnutá na půl, hlavu u ocasu, a plavou pryč, aby se schovala mezi listy vodních rostlin.

U jehlovitých a jim blízkých příbuzných koníčků mořských bývají překvapivě těhotní samečci. Při páření proplete dvojice těla. Samice vytlačí vajíčka, která se přichytí na spodní stranu samečka. Kůže kolem nich postupně nabobtná, až se vajíčka usadí v malých jamkách, v nichž je sameček nosí, dokud se nevylíhnou. Sotva můžeme něco takového považovat za vnitřní oplození a koníček mořský, menší příbuzný jehlovitých, kteří plavou ve vertikální, nikoliv horizontální poloze, dotáhl princip snášení mláďat samci o poznání dál. Tři až čtyři dny předtím, než dojde ke spáření, se samečkovi vyvine na břiše vak. Když začnou námluvy, přitiskne svůj vak na ten samiččin a vzájemně se kolem sebe ovinou. Během pěti sekund vystříkne samice do jeho kapsy několik tisíc vajíček a vzápětí se od sebe oddělí. Jeho ejakulační vývody se mu vyprázdní přímo do vaku, a vajíčka jsou tím pádem rychle a účinně oplodněná. Výstelka vaku následně změkne, zhoubovatí a začne vylučovat výživnou tekutinu, kterou mláďata vstřebávají. Dva týdny poté roztřese samečkovo tělo série kontrakcí a z vaku mu vystřelí malinkatí koníčci. Kontrakce se mohou objevovat dalších dvacet čtyři hodin, během nichž nakonec porodí přes tisíc mláďat.

Podobné oplodnění uvnitř těla je u vodních živočichů neobvyklé. Většina prostě jen vypustí vajíčka a spermie a spolehnou se na okolní vodu, že je dostane k sobě. Suchozemští tvorové však něco takového udělat nemohou. Pro ně platí pravidlo o oplodňování v těle samice. Na to, aby v těle udržely oplodněné vajíčko, dokud se nevyklube, nemusejí projít žádnými drastickými anatomickými ani fyziologickými změnami, a tak nepřekvapí, že ve všech velkých skupinách suchozemských živočichů najdeme druhy, které rodí živá mláďata. Jedinou výjimkou jsou ptáci. Pokud víme, všichni ptáci v průběhu dějin kladli vejce. Žádní živorodí ptáci neexistují nejspíše proto, že by náklad navíc v podobě vyvíjejících se mláďat dospělé samici značně ztížil létání.

Dokonce i hmyz, který ve většině případů klade spousty droboučkých vajíček úhledně naskládaných v malinkých obalech, přivádí v jednom či dvou případech na svět živá mláďata. Samice střečků drží vajíčka ve vejcovodu, dokud se z nich nevylíhnou larvy. Ty poté zavede do nozder některé nebohé ovce, kde se začnou okamžitě živit výstelkou hostitelovy dutiny. Samice mouchy tse-tse si uchovává potomky ještě déle. Vyživuje je speciální tekutinou, kterou vyměšuje ze žlázy na stěně vaku, v němž se její larva nachází. Dýchá párem trubiček vedoucích skrze její genitální otvor. Dokonce se pravidelně svléká, a když přijde na svět, je schopná se okamžitě zakuklit.

Tato technika má ovšem své limity. Pokud samice zahrnuje potomka péčí a stará se o něj, dokud není značně odrostlý, nevyhnutelně se snižuje množství mláďat, které je schopná vyprodukovat. Moucha tse-tse rozhodně nezvládne naklást stovky vajíček tak jako moucha domácí. Samice tse-tse přivede na svět vždy jen jednoho potomka a za šest měsíců trvající život se rozmnoží maximálně dvanáctkrát. Každý, kdo cestoval do afrických oblastí obývaných mouchou tse-tse, se mohl velice dobře přesvědčit, nakolik je její strategie úspěšná.

Mšice, další představitel živorodých, přišla na způsob, jak toto omezení obejít. V průběhu léta, když je spousta rostlin olistěná, vyprodukuje vajíčka, jež jsou bez sebemenší účasti samce už oplodněná. Jsou to samé samičky, a protože jsou i ony reprodukčně soběstačné, mohou udělat totéž dokonce už v matčině těle. Samice mšice tím pádem porodí zároveň své dcery i vnučky a potomstvo jediné mšice tak dokáže v řádu několika hodin zadusit celý růžový keř.

Obojživelníci dělají to samé. Většina žab klade vajíčka obalená v rosolovitém materiálu a zanechává je jejich osudu, některé je ale odchovávají ve vaku na zádech, v hrdlech anebo je udržují ve vejcovodech.

Mezi hady a ještěrkami jako by se techniky rozdělovaly téměř náhodně a nějaký čas měly navrch nad duchaplností vědců pokoušejících se odhalit nějaké genetické nebo ekologické vysvětlení. Hroznýš přivádí na svět živá mláďata, ale krajta ne; chřestýši a chameleoni jsou živorodí, kobry a leguáni nikoliv. Plazí vejce bývá obvykle kladeno na zem ukryté v obalu, jenž brání odpaření tekutin, ale vajíčka, která zůstávají až do vylíhnutí uvnitř těla samice, mívají buď velice tenkou skořápku, anebo nemají dokonce vůbec žádnou. Všechna plazí vejce obsahují značné množství žloutku, u řady živorodých plazů se ale vyvinul způsob jeho nahrazování. Vejce se volně přichytí ke stěně samiččiny dělohy, v místech dotyku se po obou stranách vytvoří žilky, takže mládě může vstřebávat živiny z matčiny krve. Tímto způsobem poskytuje matka mláděti v průběhu jeho vývoje o poznání větší množství potravy, než kolik by dokázala vměstnat do jednoho vejce, navíc tak může činit po dlouhý časový úsek, místo aby byla nucena vyprodukovat vše naráz. Rození živých mláďat vede u plazů podle všeho ke společenskému chování, kdy spolu rodiče a mláďata interagují a žijí společně, což poukazuje na evoluční význam tohoto typu reprodukce.

Savci se vyznačují speciálním, charakteristickým způsobem vyživování vyvíjejících se mláďat. Všechna sají mateřské mléko. Ti, co se vyvinuli na jižní polokouli – vačnatci –, začínají ve skutečně velice raném věku. K mléku však nevede snadná cesta. Vakomyš je drobný australský vačnatec, který se, jak jeho název naznačuje, velikostí a tvarem těla podobá myši. Mláďata se z matčina porodního kanálu vynoří už měsíc po početí. Jsou v té době velká jako zrnka rýže. Mají silné přední nohy, zadní se jim ale ještě nevyvinuly a připomínají s bídou zárodky. Tyto maličkaté kousíčky růžového vlhkého masa se plazí skrze ježatou srst po matčině břichu k tuctu bradavek. Ty má po stranách těla částečně zakryté malými kožními laloky, jež vytvářejí chodbičku a mohou pomoct mláďatům najít k nim cestu. Potřebují urazit jen pár centimetrů a záhy bradavku objevují. Jakmile některé z mláďat uspěje, pevně kolem ní obemkne tlamičku. A tam také vrh pět týdnů zůstane, bude sát mléko a rychle růst. Ke konci tohoto období matka vypadá, jako kdyby jí na břiše visel trs růžových hroznů, a šplhání po větvích nebo pobíhání po nerovné zemi je pro ni i pro mláďata značně nepohodlné.

Jiní vačnatci žijí tak, že by se v jejich případě ukázal obdobný způsob přepravy jako dozajista smrtící. Bandikuti a vombati jsou hrabaví a při hledání potravy hloubí dlouhé tunely. Nechráněná mláďata visící na struku by záhy smetli. Samice nemají bradavky ukryté pod kožními laloky, ale uvnitř hlubokého vaku. Ústí kapsy navíc směřuje dozadu, takže když samice hrabe předníma nohama, hlína bezpečně prolétá kolem mláďat, která se uvnitř vaku vytrvale napájí mlékem. Vačice vydří, jihoamerický vačnatec, je plavec. I tento životní styl může působit jako mláďata ohrožující. Hrdlo jejího vaku je ale vybavené svalem, který se ve chvíli, kdy zamíří do vody, utáhne jako na šňůrku, a mláďatům tím pádem nehrozí, že by se mohla utopit.

Největší a nejznámější žijící vačnatci, příslušníci klokanovitých, jsou, jak jinak, skokani. Klokaní mládě by nemělo nejmenší šanci zůstat na matčině těle hopsajícím krajinou, kdyby se mělo držet jenom struku. Klokaní vak je nicméně velice hluboký a otevírá se těsně pod hrudníkem. Klokaňátku nehrozí, že by ho mohla matka vyklepat, bez ohledu na to, jak energicky skáče. Toto uspořádání však znamená, že klokaňátko poté, co poprvé vykoukne z matčiny kloaky, čeká hotový maraton. Od okraje vaku ho v tu chvíli může dělit téměř dvacet centimetrů. Samice není mláděti nijak nápomocná. Mládě má na předních končetinách drobné drápky, jimiž se může snáz zachytit matčiny srsti. Odhodlaně se posouvá vpřed jako plavec plavající kraula, i ono s každým záběrem otáčí hlavičku tu na jednu, tu na druhou stranu. Vzhledem k tomu, že v této fázi vývoje ještě pořádně ani nevidí, ani neslyší, cestu do vaku nachází pravděpodobně po čichu.

Jakmile objeví bradavku, její špička se mláděti v tlamce zvětší takovým způsobem, že se jí nemůže pustit, ani kdyby chtělo. Přibližně po měsíci se mu hlava vyvine natolik, aby mohlo otevřít čelisti. Teď se může pustit a pohybovat se uvnitř matčina vaku, na jejím mléce ale bude závislé až do osmnácti měsíců věku. S tím, jak roste, se mění složení matčina mléka, aby odpovídalo odlišným potřebám jeho vyvíjejícího se těla. Zhruba po devíti měsících začne mládě vylézat z vaku a poskakovat vedle matky, stále se ale bude vracet zpět, když bude hrozit nějaké nebezpečí nebo se bude chtít napít mléka. O měsíc později mládě vak nadobro opustí, bude do něj ale dál strkat hlavu, aby popadlo struk a napilo se. Je to o to pozoruhodnější, že jeho matka v té době už mohla porodit další malinké mládě, jež si proklestilo cestu do vaku a teď je přisáté k bradavce a saje mléko s docela jiným složením.