“LE JOURNAL D’UN PRISONNIER”

By Nicolas Sarkozy

© Librairie Arthème Fayard, 2025

Translation © Petr Felčer, 2026

Czech edition © 2026 by Nakladatelství PRÁH s.r.o.

Cover photo © Sebastien Valente

All rights reserved.

ISBN 978-80-7696-129-6

Upozornění

Jelikož se k mé radosti chystáte přečíst tuto knihu, chci jen upřesnit, že se nejedná o román. Všechny v ní popisované skutečnosti odpovídají tomu, co jsem zažil během deseti let vyšetřování, čtrnácti týdnů před pařížským trestním soudem a tří týdnů ve věznici La Santé. Ve snaze zachovat pravdivost a věrohodnost svého textu jsem se rozhodl, že nezměním jméno žádného z aktérů, kteří v tomto vyprávění vystupují.

Každý z nich se tak v něm může poznat a převzít svůj díl odpovědnosti za to, co bezpochyby zůstane bolestnou justiční zkouškou.

Onoho úterního rána 21. října 2025 jsem vstal velmi brzy. Ten den mě měli uvěznit. Nikdy by mě nenapadlo, že jednou překročím práh věznice. Něco takového by mi vůbec nepřišlo na mysl. Nejsem násilník ani agresor. Vždy jsem svědomitě platil daně. Nikdy jsem nevymýšlel ani neplánoval žádné podvody. Dvacet let jsem zastával funkci starosty velkého města Neuilly-sur-Seine a žádné výběrové či jiné řízení neprovázely jakékoli připomínky či sebemenší incidenty. Co by se mi mohlo stát? Nic, řekl by si každý, kdo nepodléhá bujné fantazii nebo vypjaté paranoii. V takovém přesvědčení jsem celou dobu žil. Následující události měly ukázat, jak hluboce jsem se mýlil.

Když jsem ovšem toho slunečného rána projížděl Paříží směrem k věznici La Santé, musel jsem si přiznat, že to, co jsem si dosud neuměl představit, se skutečně stalo. Co mě uvrhlo na špatnou stranu dějin? Co jsem provedl, že si zasloužím takové zacházení? Jaké zločiny jsem spáchal? Dnes musím připustit, že jsem byl nesmírně naivní. Nikdy mě nenapadlo, že stanout na vrcholu státního aparátu může pro mou rodinu a pro mě samotného představovat takovou hrozbu. Sled událostí, jež se mi děly, a rozměry, jakých nabyly, mě naprosto ohromily.

Pět let jsem byl prezidentem Francouzské republiky. Byla to obrovská čest, výjimečná příležitost, ale také závažné provinění v očích všech, kteří nenávidí politickou moc, zvláště tu pravicovou. A já jsem se k pravici hlásil vždy, nikdy jsem toho nelitoval, a hlavně se za to nikdy nestyděl, což nepochybně představuje přitěžující okolnost. Lidem přisuzujeme pouze ty city, jež chováme sami k sobě. Měl jsem to pochopit včas. Jsem rváč. Nemohu to popřít. Jen máloco si nechávám pro sebe. Často proto reaguji nepřiměřeně, pouštím se do zbytečných bitev, někdy dokonce můžu druhou stranu nechtěně zranit. Na druhou stranu se tím snáze zbavuji špatných emocí. Nejsem tak schopen vůči nikomu pociťovat trvalou nenávist. K nikomu nechovám zášť. Přátelé mi mnohokrát vyčítali, že příliš rychle odpouštím nebo příliš snadno zapomínám na urážky a zrady. Pochopil jsem, že nenávist je nebezpečná, živí sama sebe a den ode dne sílí, až se nedá uhasit, pokud si ji nezakážeme. Čím více nenávidíme, tím více nenávidět chceme. Je to nekonečný řetěz. Jelikož mi tyto pocity byly cizí, nedokázal jsem si představit, že by je ostatní mohli projevovat vůči mně. Říci, že mě ani ve snu nenapadlo, jak přepjaté a nepřiměřené vášně bych mohl vyvolávat, je slabé slovo. Byl jsem tedy mimořádně neprozřetelný. Zaplatil jsem za to nejvyšší cenu – šel jsem do vězení. Nemyslitelné se stalo skutečností.

* * *

Takové myšlenky mi vířily hlavou, když jsem 21. října ráno vstával. Pak se probudila má manželka Carla a hned prohlásila: „To je zlý sen! Čím jsme si tuhle hrůzu zasloužili?“ Měla za sebou mizernou noc. Snažil jsem se ji uklidnit několika větami, jejichž trapné banálnosti jsem si byl plně vědom. „Uvidíš, brzy to bude za námi.“ Můj hlas zřejmě prozrazoval, jak málo věřím tomu, co říkám. Snažil jsem se stůj co stůj zachovat zdání klidu. Sám jsem nespal nijak špatně, ale i na mě v tu chvíli dolehla realita. Požádal jsem děti o poslední společnou snídani na svobodě. Navzdory okolnostem to byl šťastný okamžik v rodinném kruhu. Všichni se tvářili vážně, zasmušile, rozhořčeně, ale byl jsem jim hluboce vděčný, že se snaží dělat jakoby nic. Moje tři vnoučata s námi soucítila, přestože vzhledem ke svému nízkému věku nerozuměla, co přesně se děje. Chtěl jsem, aby nás tragédie, kterou jsme prožívali, stmelila a aby každého z nás posílila nebo alespoň poučila, varovala a posunula dál.

Ujal jsem se slova, abych je uklidnil a sdělil jim, jak se cítím. Pokoušel jsem se myšlenky na vězení zlehčovat, aby obvyklé představy, které se s ním pojí, ještě nezhoršily už tak dost znepokojující a stresující situaci. Realita byla příšerná. Musel jsem lhát, jak nejlépe jsem uměl, abych je trochu uchlácholil. Snažil jsem se vypadat co možná nejveseleji a nejuvolněněji. Opět jsem se přesvědčil, že jednou vidět je lepší než stokrát slyšet. „Dělejte, co dělám“ má mnohem lepší účinek než „dělejte, co říkám“. Louis mlčel, aby svůj hněv nad touto nespravedlností nedal najevo. Všiml jsem si, že sílu a temperament potlačuje jen s obtížemi. Byl jsem na jeho odvahu hrdý. Jean měl starost o sestru a roli staršího bratra plnil dokonale, s pro něj charakteristickou hloubkou a inteligencí. Pierre přispěl nenuceným klidem a přirozenou laskavostí. Každému z nás vnáší do života světlo. A teprve nedávno čtrnáctiletá Giulia nastalé situaci čelila, jak jen mohla, navzdory vysoké horečce, která ji v noci postihla, a trvala na tom, že s bratry předstoupí před dav, jenž se shromáždil kolem domu, aby nám vyjádřil podporu. Byla nemocná a sotva stála na nohou. Řekla své matce: „Chci být s tátou, zklamalo by ho, kdybych tam chyběla, to mu nemůžu udělat.“ Naše touha chránit ji ustoupila jejímu mladickému odhodlání. Aurélien, můj nevlastní syn, s námi byl také, soustředěný, zdrženlivý a duchapřítomný. Celá rodina byla pohromadě.

Vidět je všechny takto semknuté, jak se láskyplně starají, aby vše proběhlo dobře, by mi vehnalo slzy do očí, kdybych si to mohl dovolit. Carla byla jako obvykle úžasná. Silná a moudrá. Ale cítil jsem, jak moc při představě našeho odloučení fyzicky trpí. Za osmnáct let manželství jsme od sebe nikdy nebyli déle než dva nebo tři dny. Nevěděli jsme, jak dlouho bude toto nucené odloučení trvat. Několik týdnů? Měsíce? Nikdo, ani moji právníci, nemohl nebo nechtěl v této věci nic předvídat. Nejhorší na všem byla právě nejistota, dostával jsem z ní závrať. Na nic jsme se nemohli připravit, nic plánovat ani s ničím prostě počítat. Stejně nesnesitelné mi připadalo pomyšlení, že Carlu nebudu mít vedle sebe každý den, ale zakázal jsem si na to myslet. Kdybych zakolísal, riskoval bych, že se pevná rodinná stavba zhroutí. A zakolísat jsem věru mohl.

Vnímal jsem sám sebe jako rodinný pilíř. Každý z nás se musel vzchopit a pokusit se z této zkoušky, která posílila naše vzájemná pouta, vzít ponaučení. Neměli jsme na výběr. Neexistovala jiná možnost. Byl jsem velice hrdý na tuto nově složenou rodinu, kterou spojovala láska a stmelila nepřízeň osudu.

* * *

Celý život jsem krok po kroku stoupal po společenském žebříčku. A najednou jsem sestoupil o deset pater. Atmosféra kolem mě se mírně řečeno výrazně změnila. Musel jsem to přijmout, pochopit a pokud možno se s tím zdárně vypořádat. Snažil jsem se uvažovat rozumně. Nynější neúspěch byl koneckonců o to nespravedlivější, o co byl minulý úspěch zaslouženější. Kdykoli jsem pomyslel na to neuvěřitelné spiknutí, jež vedlo k oné vykonstruované aféře kolem údajného libyjského financování, musel jsem potlačit záchvaty zlosti a rozhořčení, ač mi to svíralo srdce. Dával jsem si však pozor, abych těmito negativními a kontraproduktivními pocity neztrácel ani špetku energie. Všechny síly jsem soustředil na jediný cíl, a to vydržet toto kruté a nespravedlivé věznění. A věděl jsem, že je to samo o sobě dost ambiciózní předsevzetí. Nikdy jsem svůj možný pobyt ve vězení nebral na lehkou váhu, natož abych se chvástal, že o nic nejde. Z vlastní zkušenosti vím, že člověk skutečně pozná sám sebe až v těžké zkoušce, nikoli v jejím očekávání. Skromnost byla na místě.

* * *

To ráno čas ubíhal nesmírně rychle. Přiblížila se chvíle, kdy jsem se měl odtrhnout od vlídného domova. Véronique Wachéová, jež vede můj tým s očividným nadšením a bezchybnou efektivitou, mě pravidelně informovala o počtu lidí, kteří se na výzvu mých synů shromažďovali, aby mě vyprovodili. Ačkoli bylo teprve osm ráno, a navíc podzimní prázdniny před svátkem Všech svatých, u domu už stála více než tisícovka lidí. Bůh vše dobře zařídil, protože na modrém nebi zářilo slunce. Na obzoru nebyla ani kapka deště. Na rozdíl od předešlého dne, kdy ve stejnou dobu pršelo tak, že by člověk ani nevytáhl paty z domu. Aspoň něco. Viděl jsem v tom dokonce znamení Prozřetelnosti. Ne že bych pravidelně chodil do kostela nebo se považoval za vzorného křesťana, ale když už jsem měl nést kříž, musel jsem se o to pokusit a duchovně se povznést. Dobrých zpráv nebylo tolik, abych si mohl dovolit přehlížet i ten nejmenší pozitivní signál. Mnoho přátel mi vysvětlovalo, že uvěznění mi dává příležitost lépe vnímat „Světlo“. Měl jsem se proto nechat touto milostí osvítit. Nikomu jsem to neřekl, ale právě v tom životním okamžiku jsem si pomyslel, že modlitba by mi mohla poskytnout cennou pomoc. Byl to pro mě nový pocit. Čelit této nespravedlnosti si žádalo neodmítat žádnou pomoc, zvláště ne tu z nebes. Záměrně jsem si s sebou vzal úžasný životopis Ježíše Krista napsaný Jean-Christianem Petitfilsem. Každá stránka mě poté vybízela k zamyšlení, k hledání smyslu a k pochopení, že nic se neděje náhodou ani zbytečně. Doufal jsem, že tato fraška má nějaký skrytý smysl. Nenabízelo se mnoho možností. Buď mě ta zkouška porazí a bude konec, nebo mě změní v lepšího člověka. Z této dvojice scénářů jsem se rozhodl zvolit ten světlý. Nebo se o to alespoň pokusit.

Nastal trýznivý okamžik, kdy bylo třeba opustit dům. Této chvíle jsem se už několik týdnů obával. Budu schopen ovládnout emoce? Nebyl jsem si tím jistý. Požádali jsme děti, aby vyšly pár minut před námi, načež jsme s Carlou společně vyrazili do slepé ulice, na jejímž konci bydlíme. Během té stovky metrů kamery sledovaly každý náš krok. Carla mi svírala ruku tak silně a láskyplně, že mě to dojímá ještě teď, když píšu tyto řádky. To díky ní jsem situaci ustál. Přes všechnu její snahu jsem cítil, že nemá daleko k slzám. Přišla chvíle, kdy jsme se museli rozdělit. Nemohli jsme ji dále odkládat ani se jí vyhnout. Zatímco jsme šli, zašeptal jsem Carle, že po osmnácti letech manželství jsme konečně nejšťastnější na světě, protože cítíme, jak pevný náš svazek je. Tato zkouška skutečně přinesla chvíle velmi intenzivního spoluprožívání. Protivenství nás nemohlo zničit. V návalu emocí nic neodpověděla. Co nejtěsněji se ke mně přitiskla. Měla pravdu. Proč mluvit? Nepotřebovali jsme slova, abychom si rozuměli. Mnoho věcí se stalo přebytečnými.

Když jsem předstoupil před shromážděný dav, uviděl jsem mnoho plačících, zdrcených tváří. Nemohl jsem se jim dívat do očí. Hrozilo, že se také každou chvíli rozpláču. Nedokázal jsem nic říct. Přemáhaly mě emoce. Naštěstí jsem neměl v plánu žádné prohlášení, natož projev. Nebyl bych s to ho pronést. Když jsme došli, potlesk zesílil a dav spontánně zazpíval Marseillaisu. Neohrabaně jsem všechny zdravil. Nebyl jsem schopný stisknout žádnou z natažených rukou. Záplava emocí mě paralyzovala. Naposledy jsem objal Carlu. Nechtěl jsem ta muka prodlužovat. Políbil jsem dceru. Do očí mi vhrkly slzy. Doslova jsem skočil do auta. Nejraději bych se někam ztratil, tak silný se mě zmocnil smutek.

Jakmile jsme se rozjeli, rozehřměl se potlesk. V autě vedle mě seděl můj přítel a právník Christophe Ingrain. Obrátil jsem se k němu, tvář měl ztuhlou dojetím. Během prvních minut cesty do vězení jsme mlčeli. Nakonec jsem ticho prolomil. Musel jsem tu tíživou atmosféru rozptýlit a všechen zármutek ze sebe dostat. Zpočátku se mi hlas mírně chvěl, ale pomalu jsem se začínal vzpamatovávat. Zachovat si stoický klid nebylo vůbec snadné. V duchu jsem si ironicky vybavoval množství článků, které popisovaly mou údajnou sílu. Kdyby jen jejich autoři věděli, jak slabý jsem se v tu chvíli cítil.

* * *

Pohlédl jsem ven. Spatřil jsem ohromující výjev. Dva policisté z prefektury nám na motorkách a v parádních uniformách uvolňovali cestu. Prve jsem si jich nevšiml. Další dva s policejními páskami na rukávech nás doprovázeli v úrovni zadních dveří našeho vozu. Několik set metrů za námi se držel impozantní konvoj motocyklů a novinářských vozů. Na chodnících se shromáždily celé rodiny, tleskaly nám, fotily si nás a přátelsky na mě mávaly. Na chvíli jsem si připadal jako v den svého zvolení v květnu roku 2007. Oficiální průvod hlavy státu, jíž jsem se stal, tehdy vyvolával nadšení všude, kudy projížděl. Onoho 21. října byla realita méně radostná a především méně velkolepá. Převáželi přece budoucího vězně do věznice La Santé! Najednou mi došla absurdita celé situace. K čemu všechen ten protokol, všechny ty pocty, všechna ta opatření? Aby se zakryl nebo zmírnil justiční skandál? Proč mě bylo třeba uvěznit? Báli se, že uteču a opustím Francii? Já, který jsem všechny ty roky dvacet čtyři hodin denně pod nepřetržitým policejním dohledem?

Vrcholem komedie byl můj příjezd k věznici pětadvacet minut před původně stanoveným časem. S takovou eskortou mě samozřejmě nezpomalily ani dopravní zácpy, ani semafory. Museli jsme zastavit auto, a tudíž celý konvoj, protože vězeňská správa, která mě očekávala už tři týdny, nebyla připravená. Jako potenciální uprchlík jsem trpělivě seděl v autě sto metrů od bran věznice, než mě konečně přijali. Dala by se celá moje neuvěřitelná situace ilustrovat lépe? Takto jsme stáli dlouhé minuty před udivenými zraky médií z celého světa. Kolem nás panovalo velké vzrušení. Nikdo nechápal, proč tu stojíme. Kolemjdoucí využili příležitosti, aby obohatili své sbírky fotografií a selfíček. Nemohl jsem se dočkat, až mě zavřou… V duchu jsem se tomuto novému paradoxu usmíval.

Po dlouhých minutách mi bylo nakonec dovoleno projet mohutnou ocelovou branou věznice. Viděl jsem ji ve filmech a v reportážích, ale nikdy na vlastní oči. Když jsem sledoval, jak se těžká brána pomalu a slavnostně posouvá po kolejnici, ptal jsem se sám sebe, jakou ironií a podivnou hrou osudu jsem se dostal do tolika extrémních situací? Chystal jsem se převzít vězeňské číslo 320535. Takto mě budou odteď rozpoznávat. Ještě před čtyřmi dny jsem byl Nicolas Sarkozy, bývalý prezident Francouzské republiky, a osobně mě přijímal prezident Emmanuel Macron v Elysejském paláci. Lze si představit ostřejší kontrast? Absurdnější situaci? Musel jsem se štípnout, abych této realitě uvěřil. Pravda mě nutí přiznat, že jsem jí nevěřil.

* * *

Na návštěvě v Elysejském paláci v pátek před mým uvězněním trval sám prezident republiky. Neměl jsem mu co říct a neměl jsem ani chuť s ním vést přátelský rozhovor. Od jeho neblahého rozhodnutí rozpustit v roce 2024 Národní shromáždění se naše vztahy zhoršily. Nechápal jsem a ještě méně schvaloval to, co jsem považoval za rozmar, jenž uškodí jak Francii, tak jeho původci.

Nedůvěra se ještě prohloubila poté, co mi byl odebrán Řád čestné legie. Nešlo ani tak o samotný akt jako spíše o způsob, jakým k němu došlo a který se mě hluboce dotkl. V roce 2004 mě Jacques Chirac povýšil na rytíře a mezi důvody zmínil zásluhy v případu Human Bomb, kdy jsem se ocitl v roli zachránce dětí z mateřské školy. Jako rukojmí je držel šílenec, který chtěl vyhodit do vzduchu celou školu. Nástupem do úřadu prezidenta republiky jsem zároveň přijal hodnost nositele velkokříže a stal se velmistrem řádu. Každý jistě pochopí, že jsem žádný z těchto činů nevykonal s cílem být vyznamenán. Odevzdat velkokříž mě nijak zvlášť nemrzelo. V minulosti mi možná na takových nicotnostech záleželo až příliš. Nastal čas, abych se od těchto poct odpoutal, vždyť v dobách míru jsou beztak falešné, byť mnoho lidí by za ně rádo obětovalo takřka cokoli. Nejlepší způsob, jak se vyhnout utrpení, je brát nepřízeň osudu s nadhledem. Tuto metodu jsem v životě využíval často… a nakonec se mi vždy osvědčila.

Způsob, jakým bylo rozhodnutí učiněno, mne však urazil, neboť prezident Macron podepsal dekret, jímž se zbavil všech závazků velmistra Čestné legie ve prospěch neznámého generála, který zastával funkci velkokancléře, kdykoli měl být nějaký člen vyloučen, v tomto případě já. Tento krok nesvědčil o velké odvaze. Umožnil mu zbavit se odpovědnosti za rozhodnutí, které mělo být v konečném důsledku na něm. Toto pochybení, alespoň v mých očích, ještě zhoršil fakt, že mi Emmanuel Macron nikdy nezavolal, aby mě o svém rozhodnutí informoval. Kdyby mi zatelefonoval a vysvětlil mi své důvody, pochopil bych ho a jeho rozhodnutí přijal. Tím, že tak neučinil, mi naopak potvrdil, že se chová přinejmenším neupřímně. O několik měsíců později jsme si to vyjasnili. Prezident se skutečně férově omluvil a přiznal, že „situaci nezvládl“, protože nevěděl, jak mi ji vysvětlit, a bál se, že se pohádáme. Poslouchal jsem ho, ačkoli mě úplně nepřesvědčil, jeho postoj byl totiž v příkrém rozporu s mou povahou, která mě vždy vede k tomu, abych se k problémům stavěl čelem a řešil je.

Rozhodl jsem se proto kapitolu našeho přátelství uzavřít, aniž bych se přitom začal veřejně stavět proti jeho politice nebo osobě. Emmanuel Macron má dost odpůrců, zklamaných přátel i otevřených nepřátel a já jsem neměl důvod tento nekonečný seznam prodlužovat.

Vzhledem k těmto zvláštním okolnostem jsem od prezidenta republiky neočekával nic, ani audienci, ani projev zájmu o mou situaci. Přiznávám, že jsem dokonce váhal, než jsem na jeho pozvání odpověděl kladně. Někteří z blízkých mě ostatně nabádali, abych odmítl, protože se prý zachoval nečestně. Přesto jsem se rozhodl vyhovět mu, jednak z úcty k prezidentské funkci, jednak proto, že jsem prostě nenapravitelně sentimentální a snadno se nechám obměkčit laskavostí, pozorností nebo i předstíraným přátelstvím. Nerad k někomu chovám zášť.

Nedokážu se na někoho dlouho zlobit, natož trucovat. V citově nejistých vztazích mi není dobře. Do Elysejského paláce jsem tedy šel, abych svého hostitele neurazil, ne zrovna nadšeně, zato odhodlaně.

Do prezidentova sídla jsem vstoupil přes nádvoří pozdě odpoledne. Schůzka nebyla ohlášená, ale oficiální ano, což jsem vnímal jako dobrou věc. Prezident byl tentokrát dochvilný. Nemusel jsem čekat, až mě odvedou do jeho kanceláře. Mluvili jsme spolu téměř dvě hodiny v soukromí. Jen jednou nás na asi deset minut přerušil nečekaný příchod Brigitte Macronové. Chtěla mě pozdravit a povzbudit. Věděl jsem, že to myslí upřímně, protože mě vždy politicky podporovala.

Jít do vězení jako nevinný člověk pro mě znamenalo těžkou zkoušku. Ale trpět dvojnásobně, tedy uvězněním, a zároveň obviněním z toho, že požívám výsad, to bych nesnesl. Bez ohledu na důsledky jsem něco takového nemohl přijmout ani o tom uvažovat. Rozhodl jsem se.

Emmanuel Macron mi den před uvězněním znovu zavolal a řekl, že nakonec můj postoj chápe. Poděkoval jsem mu a dost se mi ulevilo. Jeho přístup ke mně v posledních dnech mě dojal, i když nic nezměnil. Dodnes si toho vážím. Uvědomění z jeho strany přišlo sice pozdě, ale přece.

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *