Kniha v této podobě vyšla díky podpoře přispěvatelů ze serveru Donio.cz.

Text © Veronika Válková, 2026

Illustrations © Anežka Stará, 2026

Copyright © Nakladatelství Práh s.r.o., 2026

All rights reserved.

ISBN 978-80-7696-133-3

Prolog

Je 1. října 2024 a já začínám psát svoji první knihu. Před měsícem jsem se vdala a za půl roku mi bude třicet. Napsat knížku bylo vždycky na mém bucket listu, nicméně psaní jsem datovala tak na čtyřicítku. Ale je to tady a já tak nějak cítím, že to přišlo právě včas. Na chvíli si potřebuju odpočinout od svých cestovatelských sítí, které jsou pro mě posledního dva a půl roku hlavní pracovní náplní, a zavzpomínat na to, jak to vlastně vše vzniklo.

Jak jsem se rozhodla, že sama vycestuju, i když jsem vždycky říkala, že bych nikdy nikam sama neletěla, a proč tomu tak bylo. Zavzpomínat si a hodit vše na papír. Prohrabat se příběhy v hlavě a předat je dál. A to z mnoha důvodů. Pro zasmání, poučení a snad i pro inspiraci. Abych mohla odhalit to, co se mi na sítích pomocí fotek a videí těžko předává. Aby se v knize někdo z vás našel. Aby jen tak někomu zlepšila den. Abych mohla jít se svými zážitky více do hloubky, protože psaní je pro mě od dětství tou nejpřirozenější komunikací.

Přála bych si, aby se vám při čtení této knihy dostalo odpočinku, protože toho, jak tak sama pořád zjišťuju, není nikdy dost. Přála bych si ukázat, že za žádným instagramovým životem není jen dokonalý svět, ale i spousta dřiny, obav a nejistoty. Že i když máte pocit, že někdo žije život vašich snů, nemusí to být taková pohádka, jak se zdá. A že to, že někdo cestuje, neznamená, že má spoustu peněz na účtu.

Vždycky jsem ráda ukazovala věci v pravém světle a snažila se vše sdílet pravdivě, jak to opravdu je. Nemám ráda přetvářky a vyumělkovanou dokonalost. A proto prosím přijměte tuto knihu jako neobyčejné příběhy z cest obohacené o moje myšlenky, pocity a emoce během toho, co jsem zrovna byla pryč. Snad budu umět předat srozumitelně, co se mi vždy honilo hlavou, co mě napadalo a na co jsem přišla, když jsem byla daleko od domova.

Část první

Kostarika a Mexiko

Život podle strukturovaného plánu

Na vysoké škole jsem studovala sport a wellness a měla jasno, jak se bude můj život vyvíjet dál. Šel totiž podle strukturovaného plánu, který jsem si sama vytvořila. Vždycky jsem se viděla jako podnikatelka, a to ideálně v něčem, co bude souviset právě se sportem, pohybem, zdravým životním stylem nebo něčím podobným. Sedavému zaměstnání jsem dávala jedno velké ne. Zároveň jsem ale přemýšlela nad tím, co budu dělat, až z vysoké vylezu. Možná by bylo lepší nechat se nejprve zaměstnat, nabrat zkušenosti a poté si založit něco vlastního. Jenže co?

Často mi ohledně pracovních záležitostí šrotovala hlava, protože jsem vnitřně věděla, že možná nebudu úplně zaměstnanecký typ. Přesně jako táta, který podniká celý život. Zalíbila se mi však představa, že by bylo fajn po škole získat nějakou manažerskou pozici, ideálně ve fitku nebo wellness hotelu, a po nějaké době se rozhodnout, co budu dělat dál.

Taky mě na vysoké napadlo, že si vyzkouším snad všechny možné brigády a práce, abych přesně věděla, co chci, a byla dokonale připravená na život. V jednu chvíli to vypadalo tak, že jsem měla snad pět prací. Tenkrát jsem si o sobě ještě myslela, že jsem fakt hustá a nezávislá žena a že přesně toto je recept na štěstí. Hodně makat, být v očích ostatních nezranitelná a silná ženská s vidinou toho, že po škole budu přesně vědět, co chci.

A nebudete mi věřit, dařilo se mi. Přicházely různé zajímavé příležitosti a já neuměla na žádnou říct ne. V jednu chvíli jsem tedy studovala vysokou školu, pracovala na recepci ve fitku, několikrát týdně vedla hodiny náročných skupinových lekcí, měla pár klientů na osobní tréninky a chodila jsem v rámci wellness praxí dělat tělové zábaly. Pár měsíců jsem k tomu všemu dokonce i masírovala, protože jsem si v rámci studia udělala rozsáhlý kurz sportovní a rekondiční masáže. Alespoň že u těch masáží jsem nezůstala dlouho, protože mě hodně zmáhaly a vlastně mě to ani nebavilo.

Pracovala jsem po škole i o víkendech. A během volných víkendů jsem si jako správný vysokoškolský studentík místo odpočinku šla provětrat hlavu na party nebo šlapat do hor. Odpočinek nula, nula, prd. Že by to třeba na moje tělo a psychiku mohlo mít v budoucnu následky, to jsem si v té době vůbec neuvědomovala.

Osobně jsem vždycky patřila ke studentům, kteří studovali, protože chtěli. Já si školu vybrala sama a nikdo mě do ní nenutil. Mamka s taťkou vždycky říkali, že by bylo fajn mít maturitu, ale zda se rozhodnu jít dál, je jen a jen na mně. Za tenhle přístup jsem jim vděčná. Jakmile by na mě začali tlačit, možná bych nedostudovala. Vždy jsem si potřebovala dělat věci tak trošku po svém a v případě tlaku jsem od dětství měla tendence vzdorovat a rebelovat.

Titul jsem nikdy nepovažovala za důležitý. Vždy jsem věřila a stále věřím, že šikovný, pracovitý a nápaditý člověk si poradí i bez něj. Pokud nejste doktor nebo tak, k životu ho nepotřebujete. A ani z vás nedělá lepšího člověka. I přesto jsem vysokou dostudovat chtěla. Protože mě bavila a ta závěrečná písmenka s tečkou pro mě byla jen bonus za vytrvalost a práci.

Všechno šlo přesně tak, jak jsem chtěla

Úspěšně jsem složila bakalářské státnice a přišla mi nabídka na manažerskou pozici do sportovního centra v Praze na I. P. Pavlova. Vlastnil ho velice slušný cizinec, takže pohovor probíhal v angličtině a celá komunikace s ním v budoucnu ohledně mé práce také.

Měla jsem pocit, že se můj život ubírá správným směrem. Byla jsem přece manažerka sportovního centra, kde jsem i sama trénovala, vedla skupinové lekce a rozhodovala o chodu podniku. Moje pracovní doba byla flexibilní, nemusela jsem chodit do práce od devíti do pěti, avšak neustále jsem musela být na telefonu a v pozoru v případě, že by se cokoliv stalo. Vzhledem k tomu, že jsem vždycky, a tenkrát ještě mnohem víc, brala práci jako střed vesmíru, jako něco extrémně důležitého, co se beze mě absolutně neobejde a čemu musím dávat 100 % energie, začala jsem cítit obrovský tlak a později i únavu.

Bylo mi dvacet čtyři a já se dostala do bodu, kdy jsem měla vše, co jsem si vždycky přála a o čem jsem snila. Pracovala jsem jako ta paní manažerka, což ve společnosti znělo děsně cool. Živila jsem se pohybem, protože jsem vedla lekce a osobní tréninky. Dokončila jsem magisterské studium a platila drahý nájem v krásném a světlém bytě na Vysočanské, který jsme si původně pronajali s přítelem, s nímž jsme se ale po státnicích rozešli. V očích ostatních lidí, i v očích rodiny, se mi dařilo a vedla jsem si na svůj mladý věk po všech stránkách skvěle.

Přesto se žádné vnitřní hluboké naplnění nedostavovalo. Cítila jsem se jako křeček v kolečku. Něco mi chybělo a věděla jsem, že takhle dál žít nechci.

Proč se cítím, jak se cítím?

Tenkrát to pro mě byl naprostý šok. Nechápala jsem, co se děje. A tak následovalo sebeobviňování. Proč ti, Veroniko, není dost dobré, co máš? Jiní lidé musejí ráno brzy vstávat a chodit denně do práce. Ty máš volnou pracovní dobu, čas si v zásadě můžeš poskládat, jak chceš, a nevážíš si toho. Proč?

Postupem času mi začalo být opravdu těžko na těle i na duši. Vytratila se ze mě radost, která mě celý život provázela. Pískalo mi v uších, měla jsem závratě, a hlavně mě přestaly bavit všechny věci, které mi dřív dělaly radost, včetně sportu. Nechtělo se mi vůbec chodit mezi přátele, natož do cizí společnosti. Jela jsem na autopilota a v pracovní sféře jsem třeba čtyři dny odpovídala na jeden e-mail. Nebyla jsem schopná e-maily otevřít a odepsat na ně. Připadalo mi to jako složitý úkol. Celou dobu mě přitom tížilo, že svoji práci neodvádím správně.

Často jsem sedávala v obýváku u skleněného stolu s mapou světa a přemýšlela nad svým životem. Věděla jsem, že tohle není normální. Věřila jsem, že z toho vede cesta ven, jen budu muset udělat velké životní změny.

Dlouhodobě mi vrtalo hlavou, že by možná nebylo špatné začít chodit na psychoterapii. Nahlodala mě k tomu teta. Nebo spíš nahlodávala mě k tomu několik měsíců, každopádně to rozhodnutí musí udělat každý sám za sebe. A tak jsem se jednoho dne rozhodla a objednala se.

K jmenovkyni Veronice jsem poté na psychoterapii chodila hodně dlouho. Na začátku mi hlavně pomohla pochopit, proč se cítím tak vyčerpaně. Došlo mi, že za posledních pět let jsem neměla jediný víkend, který bych strávila čistě doma na gauči třeba sledováním televize. Jediný víkend, kdy bych nic nedělala. Jestli byl někdo expert na neodpočívání, tak jsem to byla já. Doma mě to nikdo nenaučil, u nás se odpočinek nenosil a neuznával.

Než jsem vůbec pochopila, že toho opravdu dělám hodně a nejsem líná, jak si o sobě pořád myslím, trvalo to několik sezení. Společně jsme došly k závěru, že mám počáteční syndrom vyhoření, a ať chci nebo nechci, budu muset hodně zvolnit, jinak mě to dostihne plně.

Příchod pandemie

Pak zničehonic přišel covid. Pro mě to bylo jako na zavolanou. Zavřela se všechna fitness centra a wellnessy. V mém případě to znamenalo o dost míň práce, protože jsme se s majitelem rozhodli centrum na nějaký čas zavřít a netvořit ani online programy. Práci jsem tedy na chvíli mohla vypustit z hlavy a nemyslet na ni. Nezbývalo mi nic jiného než sedět doma, protože vláda vydala nařízení nevycházet.

Jakkoliv to bude znít divně, pro mě byl covid v tu chvíli spása. Vnitřně jsem se radovala, protože jsem cítila, že si konečně odpočinu. Že konečně vypnu, a hlavně jsem pro ten odpočinek měla v hlavě omluvu. Je pandemie, ven nesmíme, práce je zavřená. Spánek a odpočinek mi sice do určité míry pomohly, ale dlouhodobé fyzické i psychické přetěžování nemohlo zmizet ze dne na den. Člověk se do stavu vyhoření dostává několik let, takže z něj logicky nemůže vystoupit během měsíce.

Postupně jsem začala chápat, že práce, kterou dělám, mě nenaplňuje a stresuje. Vlastně jsem ji začala úplně nesnášet. Vzpomínám si, jak jsem jednou na cyklo dovče s mamkou brečela, že už se tam nechci vrátit. Bála jsem se ale odejít, protože jsem z vyčerpání nemohla ani přemýšlet, co jiného bych dělala. Byl to bludný kruh a já se v něm trápila.

Pár změn

Čas letěl, pandemie byla pořád kolem nás a já stále chodila na psychoterapie. Pustila jsem svůj hezký, světlý a drahý byt s dvouměsíční výpovědní lhůtou. Protože mi to přišlo správné.

Než lhůta doběhla, seznámila jsem se s Filipem. Moc jsme si rozuměli a on mi k mému překvapení hned nabídl, ať se nastěhuju k němu. Vzhledem k situaci jsem souhlasila a vlastně jsem byla ráda, že se vše hezky poskládalo.

Chvíli po nastěhování jsem dostala vyhazov v práci. Byla jsem šťastná, že už sama neplatím původní byt. Výpověď jsem nečekala, byla to rána z čistého nebe. Vnitřně se mi ale ulevilo. Těžko říct, jaký byl důvod. Možná covid možná i to, že už na mně prostě bylo znát, že práci nedělám srdcem a s nasazením. Šéf to vyřešil za mě a já mohla začít znova a jinde.

Jen pár měsíců po nastěhování se ukázalo, že Filip je sice super člověk, ale ne pro mě. Vedle něj jsem si uvědomila, že chci žít naplno, zkoušet nové věci a radovat se z nových výzev. Jen jsem pořád nevěděla, z jakých.

Byl o dvanáct let starší, měl rád svoje pohodlí a ve mně se najednou probouzelo dobrodružno, který jsem si doteď kvůli nalajnovanému životu nedovolila prožívat. Potřebovala jsem upustit, potřebovala jsem totální změnu, potřebovala jsem prožít něco nezvyklého. Teď nastal správný čas. Čas, kdy mladá holka zůstala téměř bez závazků. Přišla jsem o práci, neměla jsem moc věcí, protože jsem jich hodně při stěhování rozdala, neměla jsem představu o budoucnosti, neměla jsem vlastní byt. Měla jsem v podstatě holej zadek.

Ten pocit, že mám odjet

A pak přišel den, kdy jsem se šla projít podél Vltavy a najednou se mi v myšlenkách objevila touha odjet. Odjet někam daleko. Byla to intuice, něco, po čem moje srdce touží. První myšlenka k akci, kterou máme velice často, i když nám okolnosti a rozum později říkají, ať to neděláme.

Bude se to líbit ostatním? Budu na to mít peníze? Nejsem na to stará? Neměla bych už mít spíš děti? Mám na to zvládnout to? Nebude se mi kvůli tomu někdo smát? Nebudou mě pomlouvat?

Tenkrát na nábřeží jsem ale dostala doslova ránu do hlavy. Něco mi říkalo, musíš odletět na dýl. Musíš zažít něco, o čem si celý život říkáš, že to není pro tebe. A pokud neodletíš a tuhle velkou změnu neuděláš, budeš toho litovat. Hned den poté mi začal zmiňovaný rozum vysvětlovat, pro jakou blbost jsem se rozhodla, ale srdce se nedalo. Uvnitř jsem věděla, že vše dělám správně.

Následující dny jsem přemýšlela o destinacích, které by mě lákaly. Nejblíž mi byly Bali a Kostarika. Rozhodla jsem pro Bali, avšak tady jsem si nevybrala srdcem, nýbrž rozumem. O silné komunitě Čechů a Slováků na Bali ví totiž skoro každý, kdo se tam chystá. A protože jsem byla posránek, který ještě nikdy nikam neletěl sám, jistota této komunity mě uklidňovala. Kvůli covidu mnoho zemí uzavřelo hranice, takže si člověk nemohl vybírat, každopádně Bali i Kostarika byly otevřené.

Můj nejdůležitější úkol byl říct Filipovi, že chci odletět. Řekla jsem mu to hned, protože jsem se na takovou cestu nechtěla připravovat za jeho zády a pak prostě zmizet. I když vím, že pro něj to období nebylo lehké, pochopil mě. Neřekl mi jediné křivé slovo. K situaci se postavil tak, že pokud chci odletět, je to jen a jen moje rozhodnutí a nemůže mě nutit nebo přemlouvat, abych zůstala. Doteď si velice vážím jak jeho reakce, tak toho, že mi dovolil ještě následující dva měsíce zůstat u něj v bytě.

Jedno milé seznámení

V obchůdku na Milady Horákové jsem si chtěla koupit malý batůžek na výlety, který bych nosila na Bali. Byla jsem přemotivovaná a přeendorfinovaná. Možná to znáte, udělali jste v životě velké rozhodnutí, máte z něj radost a ta prostě nejde schovat. A tak s ní otravujete okolí. Někdy chtěně, jindy nevědomky. Cupitáte a skotačíte po ulici.

Přišla jsem do obchodu a plácla jsem: „Slečno, víte, já letím na Bali a potřebuju si koupit batoh, poradíte mi, jakej si mám vybrat?“

Když si tu situaci zpětně přehrávám, slečnu vůbec nemuselo zajímat, že letím na Bali, ale ji to zajímalo. Podívala se na mě nadšeně, chytila mě za rameno a povídá mi: „Jako fakt? Já tam letím taky, to je bomba, už se těším. A chci si tam vzít tenhle batoh,“ a ukázala na jeden, později jsem si ho koupila v šedé barvě.

„Kdy tam letíte?“ zeptala jsem se.

„Ještě nemám letenky, ale tak za měsíc, za dva.“

„Já je taky nemám. A chci odletět podobně.“

Zadívala se na mě a pak úplně bez ostychu s naprostou vážností řekla: „Tak víte co, poletíme spolu!“

A tak jsem se seznámila se svojí první cestovatelskou kamarádkou Kačkou. Byla o dost mladší, veselá, střelená, plná energie a nadšení, společenská a někdy až roztomile naivní. Ale to k jejímu věku prostě patřilo. Uměla a stále umí skvěle anglicky. Měla o dost víc cestovatelských zkušeností než já. Sice jsem už do té doby několikrát v cizině byla, většinou však s rodinou nebo s kamarádkami a pouze na kratší čas. Nikdy jsem neplánovala odlet, aniž bych věděla, kdy se vrátím. A ani jsem to vědět nechtěla. Prostě jsem se toužila na nějaký čas na Bali přestěhovat.

S Káťou jsme si vyměnily kontakty a postupně začaly plánovat cestu. Náš cíl byl v podstatě stejný. Chtěly jsme odletět na dlouho, ideálně za co nejmíň peněz a najít si v cizině dobrovolnickou práci. Ta spočívá v tom, že objevíte místo, kde budete pomáhat a za odměnu dostanete ubytování a někdy i jídlo zdarma. A tak jsme si společně založily účet na dobrovolnické platformě www.workaway.info, zaplatily roční poplatek za členství a společně hledaly místo, kde by se nám líbilo pracovat.

Během pár dni se ale kvůli pandemii vstup na Bali uzavřel. Zbývala nám tedy Kostarika. Před lety jsem totiž četla článek o zemích, kde se Čechům dobře žije, a zrovna Kostarika tam byla popsaná pohádkově. Už tenkrát mi utkvěla v paměti a já si slíbila, že se do ní jednou podívám. V té době jsem ji vnímala jako nedosažitelný exotický ráj a sama nevěřila tomu, že bych se tam mohla dostat.

Naším přáním bylo najít si dobrovolnictví u moře. Pravidelně jsme se s Kačkou scházely a odpovídaly na pracovní nabídky na Kostarice. Už za počítačem jsme cítily tu vlhkost vzduchu, sůl ve vlasech a slunce ve tváři. Těšily jsme se, až tam budeme, a u toho si pouštěly španělské písničky. Pokud jsme se ale chtěly držet stanoveného termínu a odletět do dvou měsíců, nezbývalo nám moc času.

Brzy se na nás usmálo štěstí a přišel e-mail. Zájem měl postarší pár seniorů. Muž se podepsal jako Fabricio. Uměl skvěle anglicky a rovnou nám navrhl termín na videohovor, abychom si navzájem sdělili podmínky. S Káťou jsme skákaly radostí do stropu. Někdo se nám ozval tak brzy!

Možná nám trošku nahrávalo i to, že byl covid. Ve světě se skoro přestalo cestovat, a tudíž i dobrovolníků bylo méně. Cestovat se dalo omezeně, jen bylo třeba vybrat přístupnou destinaci a připravit se na brutální vyplňování elektronických i papírových formulářů. A ještě na šťourání tyčinkami v nose, což bylo hodně nepříjemné. Bez covid testu byste ale v té době někam doletěli jen těžko.

První pracovní videohovor

Do hovoru s Fabriciem zbývala necelá hodina a já nervózně posedávala u Káti doma.

„Co ti je? Jsi celá zelená,“ zeptala se mě starostlivě.

„Jsem strašně nervózní.“

Káťa pohladila kočku, chvíli na mě koukala a pak nechápavě pronesla: „Proč bys jako měla bejt nervózní? Vždyť vo nic nejde.“

Měla pravdu. Opravdu o nic nešlo, jen já se už od základky tak nějak stydím a bojím mluvit anglicky před dalšími lidmi. A tenhle strach a stud se ještě stupňuje, když vedle mě je někdo, kdo umí anglicky skvěle. Jako třeba Káťa nebo ten pán, se kterým budeme mluvit.

Ptáte se, jak je možné, že jsem pracovala ve firmě, kde byl šéf cizinec? Ptáte se dobře. Spíš jsem tam přežívala. Meeting v angličtině pro mě byl vždycky mega stres a někdy jsem se na něj připravovala i několik dní. Myslím, že to byl jeden z důvodů, proč jsem se cítila tak vyčerpaná. Nicméně boj s angličtinou jsem nikdy nechtěla vzdát a vždycky jsem věřila, že se studu a strachu zbavím. Proto jsem se těmto situacím dobrovolně vystavovala.

„Máš pravdu, vo nic nejde, vím to moc dobře… ale stejně mi buší srdce jako blázen,“ povzdechla jsem si.

„Tak víš co, donesu ti vzpruhu.“ Odběhla a za chvíli se vrátila s panákem rumu.

„Nesnáším rum,“ řekla jsem a už si nalévala panáka. Vlastně rovnou dva. Pro jistotu.

Oba jsem do sebe kopla hned za sebou a tiše doufala, že mi pak ta angličtina půjde o trochu líp.

Fabricio zavolal přesně načas, před námi se objevil snědý muž v tílku. Nejednalo se o seniora, ale odhadem třicetiletého mladého muže, který se usmíval od ucha k uchu a měl ty nejbělejší zuby, jaké jsem kdy viděla. Z tílka mu vystupovaly velké svalnaté paže. Mému, tenkrát ještě fitness mozku hned naskočilo, že tenhle kluk miluje cvičení stejně jako já.

Fabricio šel hned k věci a začal mluvit o dobrovolnické práci, kterou bychom vykonávaly u jeho rodičů. Měla jsem ho především poslouchat, místo toho jsem ale sledovala jej a hlavou mi běžely myšlenky o všem možném, jenom ne o dobrovolnictví. Vypadal jak model z časáku.

To jsou vážně Kostaričani tak sexy? Tohle je přesně můj typ. Tmavé vlasy, opálený, velké oči, vousy. Asi jsem se zbláznila. Proč se mi tak líbí? Normálně se mi nestává, že by se mi chlap líbil jen z videa. Jsem vůbec normální?

Během jeho vysvětlování jsem byla schopná zaznamenat alespoň něco. S Kačkou bychom pomáhaly u jeho rodičů, kteří pronajímají bungalovy. K těm přináleží obrovská zahrada a oni jsou na to sami dva a potřebují pomoct. Výměnou bychom dostaly vlastní bungalov na bydlení a základní suroviny na vaření. S námi by nejspíš pomáhala ještě starší dobrovolnice, která by bydlela zvlášť.

Kačka byla na rozdíl ode mě celou dobu úplně přirozená a aktivně, mile reagovala. Přikyvovala mu a usmívala se. Já seděla na pohovce celá ztuhlá. Také jsem se usmívala, ale vůbec jsem to nebyla já. Vypadala jsem jako milá, nevinná holčička, co skoro neumí mluvit. Nenápadně jsem se krčila za Kačkou, která hovoru dominovala. Toho si Fabricio všiml. Aby mě rozmluvil, zeptal se, proč jsem si vybrala zrovna Kostariku.

A tak jsem začala básnit o moři. Tedy básněním bych to nenazývala. Vypadlo ze mě pár basic vět o tom, jak miluju moře, že je slaný a supr se v něm plave. A že my ho nemáme, proto za ním jako Češi utíkáme. A že bych do něj chtěla chodit každý den. To bylo asi tak všechno.

Mile se usmál a pak nám vysvětlil, že jsme se nejspíš špatně podívaly, kde La Fortuna leží. Ve vnitrozemí. Jednalo se o magické, džunglí obklopené místo, ve kterém se tyčila obrovská sopka Arenal. To jsme nevěděly ani jedna, ale blbku jsem ze sebe samozřejmě udělala já.

Hovor skončil a Káťa na mě hodila kulišácký obličej. Bylo mi hned jasné, že se jí Fabricio taky líbí.

„Ten byl hezkej, že jo? Takovej milej a roztomilej,“ poznamenala.

„Až moc,“ odpověděla jsem, „ale kvůli tomu přece na Kostariku nejedeme. Teda aspoň já ne. Jedeme tam kvůli úplně jiným věcem, ne kvůli chlapům. Chlapi mě teď vůbec nezajímaj. Potřebuju jen tak bejt a odpočívat.“

„Chápu, ale ta nabídka mě zaujala. Měly bychom ji vzít, i když to není u moře, jak jsme si přály. Ten chlap působí zodpovědně, nemám z něj špatnej pocit.“

„Navíc – kde jinde bychom sehnaly takovej luxus jako vlastní bungalov? Nikdo přece neříká, že tam musíme zůstat několik měsíců. Klidně pobudeme třeba dva a pak se přesuneme k moři,“ navrhla jsem.

„Super nápad. Hlavní je, abychom vypadly co nejdřív,“ usmála se Káťa. „Příležitost se naskytla a byla by blbost ji nevzít. A ještě k tomu dostaneme za práci i jídlo. To se mi líbí – aspoň nebudeme muset tolik utrácet.“

S pár tisíci na druhý konec světa

Odjakživa věřím, že sny se plní, pokud se k nim člověk snaží krůček po krůčku prokousat. Každý den jsme s Káťou udělaly něco málo pro to, abychom se na Kostariku dostaly. A i když se hovor vydařil, pořád jsem si nebyla jistá, zda do tropického ráje odletíme. Ale nevzdávala jsem se. Věřila jsem, že pokud je Kostarika to místo, kam se máme dostat, dostaneme se tam ve správný čas.

Fabricio s námi i nadále komunikoval přes e-mail a měl vážný zájem o to, abychom přijely. Po prvním videohovoru následoval ještě jeden, poslední, kde jsme dostaly pokyn koupit si letenky. Sehnaly jsme je během pár dnů. Zbývalo jen zjistit, jaké formuláře je potřeba vyplnit a kde všude na přestupech si budeme muset udělat další covid test.

V té době si všichni kolem nás mysleli, že se cestovat nedá. Dalo se, ale byl to velký chaos a člověk nikdy neměl jistotu, že opravdu odletí. Klidně mohl zůstat na letišti, protože ho z nějakého důvodu nepustili do letadla.

Před odletem jsem neměla moc peněz, ale uklidňovalo mě, že Kačka jich má ještě míň. Na letenky padly peníze z kauce, kterou mi vrátili ze starého bytu. Něco málo mi na účtu zbývalo i z dřívějška, protože jsem si z výplaty odkládala stranou, a ve finále mi něco jako podporu na cestu věnovala i rodina. Tím mě upřímně dost zachránili, protože na poslední chvíli se ještě objevily a nasčítaly nečekané a poměrně vysoké výdaje.

V té době mě nejlepší kamarád Sokratis lámal, ať něco zainvestuju do kryptoměn. Básnil o nich už několik let, od té doby, co jsme spolu chodili na vysokou. Díky němu jsem tak trošku pochopila, jak to v tomhle světě chodí a vlastně jsem ani nebyla proti zainvestovat.

Před mojí velkou cestou na Kostariku na mě denně apeloval, ať si něco odložím do konkrétní kryptoměny, až jsem to nakonec udělala. Jen se nejednalo o přebytečné peníze, protože jsem žádné nevlastnila. Po zakoupení letenek mi zbylo asi tak šedesát tisíc, z nichž deset padlo na cardáno, tedy kryptoměnu, již jsem tenkrát nakoupila za super cenu. Zůstalo mi nějakých padesát tisíc, se kterými jsem se chtěla odstěhovat na Kostariku, a to jsem ještě neměla zaplacené pojištění.

Když si na to zpětně vzpomenu, byla jsem fakt magor, protože jsem se rozhodně nehodlala vracet zpět během dvou měsíců. Něco mě však hnalo dopředu a měla jsem dobrý pocit, že vše, co dělám, dělám správně. A to krypto? Doufala jsem, že mi to do budoucna přinese ovoce. A i kdyby ne, přistupovala jsem k tomu tak, že ztratím pouze deset tisíc, a věřila jsem, že když budu v zahraničí potřebovat peníze, prostě si je vydělám. V té době už mi přichá-
zelo na mysl online podnikání a doufala jsem, že na Kostarice, až si tam pořádně odpočinu, mě napadne super online podnikatelský projekt.

Před problémy nezdrhnete

Den odletu se blížil čím dál rychleji. Bylo na čase odstěhovat si věci od Filipa. Naštěstí už jsem na nich nelpěla a vlastně jsem jich ani moc neměla. Vzala jsem si tedy hlavně oblečení a nějakých pár serepetiček a ty si uložila do garáže, kterou jsme si tenkrát s mamkou pronajaly napůl.

Posledních pár dnů před odletem jsem trávila s mamkou a naším dvanáctiletým pejskem Majkýskem, maltézáčkem, kterého máme od mých dvanácti. Pokaždé když odjíždím, loučím se s ním a bojím se, že umře, než se vrátím. Od první cesty ale uběhlo už několik let, a on stále žije. Před pár dny oslavil sedmnácté narozeniny, a kromě toho, že je slepý a hluchý, netrpí žádnou demencí. Pořád rád chodí na procházky, cupuje bačkory, a když má jó dobrej den, honí se za svým ocasem.

Předposlední den před odletem se ve mně odehrávaly zvláštní věci. Cítila jsem vzrušení z nově přicházejícího dobrodružství, a zároveň se hrozně bála, jak daleko letím. Věci jsem měla zabalené a vše připravené. Byla jsem hrozně šťastná, že jsem tady byla schopná zabalit a opustit materialistický život, který mi poslední dobou přestal dávat smysl.

Těšilo mě, že nakonec vlastně před ničím z Česka neutíkám, i když jsem si kvůli nedávným těžkým časům myslela, že tomu tak bude. Dospěla jsem ale k názoru, že před problémy nezdrhneš, ani když se přestěhuješ na konec světa, a tak jsem se před odletem rozhodla dát vše do pořádku.

Napsala jsem si na papír, co všechno několik let odkládám. A vzala jsem to opravdu z gruntu.

Roztřídila jsem cca dvacet tisíc položek v počítači. Trvalo to asi měsíc. Masakr, co vám budu povídat.

Protřídila jsem si telefon, na Kostariku jsem odlítala s čistým ách!

Prodala a rozdala jsem oblečení, které jsem už nenosila. I to, co se mi „možná jednou bude hodit“.

Rozdala jsem knížky, věci do domácnosti a podobné blbosti.

Dočetla jsem rozečtené knihy, zašila oblečení, oběhala všechny doktory.

Vyřešila jsem si vztahy, probrala s rodinou a nejbližšíma kámošema, jaký mám záměr. Řekla jsem lidem kolem sebe, co pro mě znamenají, poděkovala za jejich přítomnost. Nemohla jsem se rozloučit se všema osobně, protože kdybych dostala covid, mohla jsem své cestě říct papá, o to byl odlet složitější. Nejvíc těžké pro mě bylo bez osobního rozloučení opouštět babičky.

Odstěhovala jsem se a všechny věci uložila do krabic a dala do garáže.

Bylo to poprvé v životě, co jsem si opravdu ve všem udělala pořádek.

Náhlý zvrat

Den před odletem nám zbývalo dokončit pár posledních kroků. Potřebovaly jsme si koupit pojištění, které bylo při vstupu do země pro neočkované povinné. Bez toho bychom nemohly vyplnit příjezdový zdravotní formulář a bez formuláře by nás zase nepustili do letadla. Vše bylo kvůli pandemii hodně přísné. Čekalo se na schválení, ale zároveň si člověk nemohl formulář vyplnit několik dní dopředu.

Kostarická vláda vyžadovala vysoké krytí pro případ hospitalizace s covidem. Na základě toho bylo v dokumentech napsáno, že je potřeba koupit si pojištění od nich, případně od společnosti, která takhle vysoké krytí poskytuje. Nepamatuju si přesnou částku, ale chtěly jsme se s Káťou pojistit v Česku, a tak vysoké krytí nám nabídla pouze jedna pojišťovna. Na měsíc u nich stálo kolem osmnácti tisíc korun. Kostarické pojištění ovšem nebylo o moc levnější, každou by nás vyšlo na patnáct tisíc. V té době jsme ještě ani jedna nevěděla, že existují i jiné možnosti. Třeba pojistit se online v úplně jiné zemi za mnohem nižší částku. Tak jsem to dělala na Kostarice později.

Začala jsem se potit a přemýšlet, jestli tohle celé není blbost. Cestovatelská chyba, zjistit takhle důležitou věc den před odletem. Kdo by to byl čekal, že se nebudeme moci pojistit u oblíbené pojišťovny, která stojí hubičku.

Zvoní mi telefon a volá Káťa, která tenkrát randila s Francouzem. Zrovna byla u něj. Můj zítřejší let měl směřovat nejprve do Paříže, odkud jsme společně měly letět do Amsterdamu a pak do San José, hlavního města Kostariky.

„Ahoj Veru,“ ozvala se nejistým hlasem.

Srdce mi začalo bušit. Cítila jsem, že se něco děje. „Čauky, taky jsi tak nervózní?“

„Víš, přemýšlela jsem o tom a ta částka za pojištění je pro mě strašně moc peněz. Kdybych to zaplatila, zbylo by mi na účtu jen pár tisíc. Rozmyslela jsem si to a nakonec nepojedu. Nic jinýho mi nezbejvá, promiň, moc mě to mrzí.“

Začaly se mi potit ruce. „Jasně, tomu rozumím,“ odpověděla jsem klidně, i když se mi v hlavě spustil alarm.

„Zlobíš se na mě?“

„Nezlobím,“ ujistila jsem ji slabým hlasem. A opravdu ne. Jen se mě najednou zmocnil brutální strach.

V tu chvíli jako kdyby mým tělem projel těžký předmět. Srdce mi chtělo z hrudníku vyskočit. Ruce se mi třásly. Hlavou mi proudilo asi tisíc myšlenek najednou. Emoce mnou zmítaly. Strach, nejistota, pocit sebelítosti, že jsem od teď na vše sama. Na nic jiného jsem se nedokázala soustředit. Měla jsem pocit, že jsem zavřená v obří skleněné váze, oddělená od veškerého hluku a dění kolem, bojující s brutálním stresem z toho, co teď bude.

„Kdybys cokoliv potřebovala, budu na telefonu a ráda ti pomůžu. Můžu bejt taková tvoje psychická podpora, než tam dorazíš,“ nabídla mi.

Já jsem v ten moment už nebyla schopná pokračovat v konverzaci. Jen jsem poděkovala, rozloučila se a zavěsila.

Celou situaci jsem si zrekapitulovala. Den před odletem, kámoška říká, že neletí. Mám asi deset hodin na to rozmyslet se, jestli poletím sama. Cítila jsem, že tuhle velkou plánovanou akci nemůžu zrušit. Prostě to nešlo. Moje srdce, vše ve mně, mi říkalo, jeď! Nevzdávej se, odleť. A tak jsem to nevzdala.

Nevzdala jsem to ani po hovoru s tátou, kterému se hodně nelíbilo, že mám letět sama. Říkal mi, že můžu letenky refundovat, což fakt šlo nebo bych minimálně dostala voucher.

Zaplatila jsem předražené pojištění, zatím jenom na měsíc, spojila se s Fabriciem přes WhatsApp a oznámila mu změny. Byl naprosto v pohodě s tím, že přijedu sama.

Zeptal se mě, v kolik mám přiletět, a protože už to mělo být ve večerních hodinách, nabídl mi vyzvednutí na letišti. Vysvětlil mi, že hlavní město Kostariky San José není za tmy bezpečné, a pokud pojedu sama, přijede pro mě a hodí mě do hotelu, abych druhý den mohla vyrazit k jeho rodičům do vnitrozemí. Hotel mi doporučil a zarezervoval. Byl velice ochotný.

Na jednu stranu jsem mu byla za pomoc vděčná, na druhou jsem z toho chlapa měla velký respekt. Byl mladý, pohledný, svalnatý a až moc ochotný. Buď mi chce fakt pomoct, anebo zmizím hned po přistání letadla. Bála jsem se, ale měla jsem i dobrý pocit, že na vše nebudu po příletu sama.

Velký den pro jednu malou holku

Nastal den D. V noci jsem spala tak dvě hodiny. Nemohla jsem neklidem usnout, ale bylo to lepší, než když jsem šla k maturitě. To jsem nespala celou noc. Vše už jsem si nachystala, takže jsem vlastně od rána neměla do čeho píchnout a roztěkaně přešlapovala u mamky v bytě. Mačkala a pusinkovala jsem Majkýska a znovu doufala, že tu ještě po návratu bude. Tulil se ke mně. Jeho přítomnost mě uklidňovala.

V té době jsem sdílela lásku k latinskoamerické kultuře s kamarádkou Milčou. Posílaly jsme si latino písničky, líbila se nám španělština, kluci s tmavou pletí a obě jsme snily, že se jednou do Latinské Ameriky podíváme. Já chtěla právě na Kostariku a ji to táhlo do Mexika. Když zjistila, že odlétám, celé to se mnou hluboce prožívala. Byla zamilovaná do mexického hudebníka, se kterým se seznámila na jeho koncertě v Německu. Jmenoval se Kamer. Byl to takový ten typický mexický indián s dlouhými vlasy, který jí učaroval divokým temperamentem a nespoutanou hrou na kytaru. Mně se nelíbil, ale ona do něj byla přestřeleně zabouchnutá ještě několik dalších let.

Jednou jsme si společně povídaly u nich doma v Nemanicích, kde její úžasně pracovitá maminka chová snad milion zvířat od papouška až po koně:

„Chci hrozně moc jet do Mexika. Jednou se tam prostě podívám.“

„Ty jo, Mexiko by mě taky lákalo.“

„Víš co? Poletíme spolu, anebo se tam potkáme. Já přiletím do Mexika a ty tam za mnou přiletíš z Kostariky.“

„Tak jo.“

Milča mi volala hned ráno po probuzení, protože mě chtěla povzbudit.

„Ahoj Verunko, jak se cítíš, vyspala ses?“

Nekontrolovaně jsem se do telefonu rozbulela. Nebyla jsem schopná slova. Slzy se mi valily po tváři, cítila jsem se pod hrozným tlakem. Nechtěla jsem to v sobě držet a věděla jsem, že před Milčou můžu v pohodě slabost přiznat. Nebude soudit a pochopí mě.

Bála jsem se letu. Strachovala jsem se, že letím do neznáma. Měla jsem pochybnosti, jestli to je dobrý nápad. Děsilo mě, že nemám zpáteční letenku. Měla jsem hrůzu z toho, že mi uletí letadlo nebo nebudu mít všechny dokumenty. Byla jsem vystresovaná, protože jsem vše, na čem jsem kdy pracovala, zahodila, a až se vrátím, budu muset začít znova.

Často dostávám otázku: A to ses jako nebála letět sama tak daleko za cizím člověkem? Pracovat k lidem, které neznáš? Bála. Bála, bála, bála. Taky jsem si ale byla vědoma toho, že pokud neodletím teď, budu si to vždycky vyčítat.

Milča se mě snažila uklidnit, zčásti se jí to povedlo. Ještě chvíli jsme si povídaly a pak už jsem jen zavěsila, rozloučila se s mamkou a vyrazila autobusem na letiště. S sebou jsem měla zabalený jen příruční kufr, který splňoval určité rozměry. Velký rozhodně nebyl, ale ani maličký. Vměstnat do něj všechny moje věci bylo složité, ale tato cesta mě naučila umět si správně zabalit, z čehož těžím doteď. Když se přátelé potřebují spakovat do malého zavazadla a bědují, že se do něj nevejdou, většinou mi volají pro radu.

Každé volné místečko, například v botě, jsem vyplnila věcmi, které se tam vešly. Můj kufr byl vlastně takový tetris. Vše dokonale poskládané. Žádné mezírky.

Byl 12. únor 2021 a přišly mrazy. Takové ty, co trvají pár dní, ale jsou ostré. Když se venku zvedne vítr, pálí vás to do tváře. Teploměr ukazoval minus deset. Pro cestu na letiště jsem se potřebovala obléknout tak, abych s sebou netahala zbytečnosti. Vzala jsem si nejteplejší věci, které jsem měla, aby mi nepřekážely v kufru, ale dostatečné na tak mrazivé počasí rozhodně nebyly.

Po příjezdu na Letiště Václava Havla na mě čekala kamarádka Tess. Přijela se se mnou rozloučit a podpořit mě, než vstoupím do gatů. V té době, i když už jsem několikrát letěla, jsem si stejně musela nastudovat, jak to vlastně na letišti chodí, abych nezmatkovala. Pokaždé jsem totiž letěla s někým, a to je člověk mnohem víc v pohodě.

Tess patřila k těm mála lidem, s nimiž jsem se před odletem osobně viděla. Nebála jsem se covidu, ale toho, že budu patřit k bezpříznakovým jedincům, tedy k těm, kterým nic není, ale test ukáže, že jsou pozitivní. Nemohla jsem to riskovat.

Objala mě.

„Jak se cítíš? Jsi připravená?“

„Na tohle asi nejde bejt připravená. Na jednu stranu asi jsem, na druhou si říkám, co to, ty vole, děláš.“

Společně si čteme informace na tabuli odletů. Nahlas se uklidňuju, že to zvládnu. Před sebou mám třicetišestihodinový let. Se dvěma přestupy. Let nedává logiku jen z toho důvodu, že jsem se nejdřív měla potkat s Kačkou v Paříži. Letím tedy Paříž, Amsterdam, San José. Kdyby Káťa původně neletěla, mohla jsem si vybrat jinou letenku, anebo letět rovnou do Amstru o něco později. Čeká mě tam osmnáctihodinový přestup.

Vydáváme se pěšky ke gatu, za který už se mnou kamarádka nemůže. Zhluboka dýchám. Mávám nervózně rukama. V jedné držím pas s letenkou, ve druhé vytištěné formuláře potřebné k letu. Naposledy se loučíme, otočím se a snažím se projít vstupem, který není určený pro cestující, ale pro zaměstnance.

„Slečno, tudy né, o pár metrů vedle,“ říká zřízenec.

Koukám na něj a nevím, jestli se směju nebo brečím. Vidí můj výraz. Ihned rozpozná, že jsem úplně vyklepaná. Pro odlehčení se zeptá:

„Kam letíte?“

„Na Kostariku.“

„Tak to teda hodně štěstí.“

Naposled se otáčím k Tess. Usmívá se a posílá mi přes dlaň pusu na rozloučenou. Jdu ke kontrole. Právě teď jsem tu sama za sebe. Právě teď začíná moje dobrodružná, vysněná cesta.

Fakt se bojím létání

Let do Paříže byl klidný a na čas. Měla jsem pět hodin na přestup, během kterých jsem si povinně musela nechat udělat antigenní test, aby mě pustili do letadla směr Amsterdam. Chvilku mi trvalo testovací místo najít, protože francouzští pracovníci na letišti nerozuměli anglicky. To mě pobavilo, ale vlastně ani nepřekvapilo. Před pár lety jsem maturovala z francouzštiny. Teď už umím prd, tudíž jsem si poradila sama a nakonec ho bez stresu našla.

Na rozdíl od ostatních lidí, kteří se během covidu museli pravidelně testovat každé dva dny, mě čekal druhý antigenní test za celou pandemii. Klidně bych proceduru s vatou na špejli, která vám projede nosní překážkou, vynechala.

Nečekala jsem dlouho a už si mě paní ve skafandru volá. Dala si na mně obzvlášť záležet, špejli cítím až ve frontálním laloku. Anglicky naštěstí uměla, výsledky dostávám do pár minut. Modlím se, abych hlavně nebyla pozitivní. Uf, nejsem, část úkolu je za mnou. Teď už jen správně nastoupit.

Přiblížím vám, jak vypadá doopravdický strach z létání. Znamená to, že nastupujete do letadla a na devadesát procent očekáváte, že se zřítí. Vstupujete do kovové trubky plné lidí, neklidně přešlapujete a hledáte svoji sedačku smrti. Sledujete lidi kolem sebe a uklidňujete se tím, co vám říkají ostatní. To jest: letadlo je nejbezpečnější dopravní prostředek na světě. Pak vám odpovídá druhá strana mozku: no, ale jestli to spadne, jsi kaput.

Při pádu je lepší sedět vzadu, nebo vpředu? Co když to spadne, až budu na záchodě? Někomu pomáhá dát si alkohol. Já si dát panáka, tak jsem ještě víc v prdeli. Bych se musela opít do němoty, ale to bych pak potřebovala tři sedačky.

Poutáte se bezprostředně po dosednutí, i když ostatní ještě stojí. Vy a pár dalších, kteří jsou taky poserové, jako jediní posloucháte letuščiny bezpečnostní instrukce pro případ nouzového přistání. Když si nezapamatujete, jak se vesta nafukuje, panikaříte. Když vám říkají, že kyslík máte dát nejdřív sobě a pak až dětem, panikaříte. Když si uvědomíte, že děti nemáte, panikaříte.

Než se letadlo rozletí, kontrolujete každý čudlík. Při pohledu na odchlíplý plast vám buší srdce. Může to zavinit pád letadla. Těžká paní vedle vás může zavinit pád letadla. Děsí vás každý hlasitý zvuk. Děsí vás, že se letadlo při vzletu klepe. Zvuk kontrolky, že se můžete odpásat, vás taky děsí. Vy samozřejmě zůstáváte připnutí celou dobu a použili byste pás i na záchodě, kdyby tam nějaký byl.

Jakmile začne mluvit kapitán, cítíte průser. Turbulence pro vás znamenají, že letadlo padá. Jdou na vás mdloby, anebo se aspoň zbarvíte do bíla. A když turbulence překonáte, nastává přistání. Srdeční tep se zpomaluje, protože se blížíte ke konci a vaše utrpení se krátí. A najednou bum, rána jako prase. Něco se rozbilo, urvalo, to je náš konec. Srdce v hrudníku tančí sambu. A pak vám, po dalších pěti přistáních, dojde, že se jen vysouvají kolečka.

Ano, přesně takhle já se bojím, respektive bála jsem se v době, kdy jsem odlétala do Latinské Ameriky.

Dnes budu spát na letišti

Další let úspěšně za mnou. Dosedli jsme v Amsterdamu kolem osmé večer. Letadlo z Francie bylo docela zaplněné na to, že je světová pandemie. Čekal mě noční, osmnáctihodinový přestup strávený na letišti. Ven jsem kvůli covidu nemohla. Nepamatuji si přesně, proč to tak bylo, ale myslím, že bych se zas musela testovat anebo splnit jiné spešl podmínky pro vstup do země, což bylo komplikované a nepraktické. Zbývalo mi tedy ustlat si na sedačce, což jsem ještě nikdy na letišti nedělala.

Chvilku jsem hledala a pak našla docela poklidné zákoutí s lehátky. Hned vedle nich se nacházelo několik pracovních stolků, kde si lidé mohli nabít notebooky a telefony.

Je kolem deváté hodiny. Sedím si tam, když si naproti mně ke stolku sedne kluk v podobném věku jako já. Koukám do telefonu, on mě najednou pozdraví anglicky a zeptá se:

„Ahoj, nemáš u sebe zásuvku, prosím tě?“

„Jo, mám,“ ukazuju.

Začne mi podávat kabel od telefonu. „Můžu si to k tobě hodit? U mě nefunguje.“

„Jasně,“ beru kabel a zapojuju ho.

„Já jsem Kevin,“ podává mi ruku. Aj aj, říkám si, ten si chce určitě povídat. A taky že jo. Kevin nahazuje další klasickou otázku: „Odkud jsi? Odpovídám mu a on hned pokračuje, že je z Kanady. Chvilku konverzujeme, i když mě upřímně znervózňuje povídat si s člověkem, který má rodný jazyk angličtinu. Vždycky si říkám, že pro ně musím znít jako úplný debil. To není, jako když si v hlavě demonstruji anglické konverzace na různá témata a excelentně odpovídám i s použitím složitých slovíček a vět.

Povídáme si, já ze sebe lámu další věty a zjišťuji, že mu taky letí letadlo až zítra.

„Kde dneska spíš?“

„Asi tady.“

V tu ránu si všímám zděšení v jeho tváři. Kanaďané nejspíš na letištích nespí.

„Já spím v hotelu na letišti,“ říká mi, nejspíš abych věděla, že existují i lepší možnosti, kde strávit noc.

„Tady je hotel?“

„Jo, pojď, ukážu ti ho. Jsou to takové malé kabinky, ale rozhodně je to komfortnější než spát tady,“ vysvětluje mi.

Nebyla jsem si jistá, zda s ním mám jít, ale řekla jsem si, že kdyby se choval divně, odejdu. Chtěla jsem ten hotel vidět jen pro případ, že bych si nakonec spaní na lehátkách rozmyslela a chtěla si tam zaplatit noc.

Odvedl mě k sobě na pokoj. Byla to místnost o velikosti tak 4 m2 bez okna, se zabudovanou jednolůžkovou postelí, mini sprcháčem a záchodem přímo v něm. Světla v buňce svítila modrofialově. „Slušnej bordel,“ pomyslela jsem si.

Kevin za námi zavřel dveře. Pokoji dominovala postel, ještě aby ne, když se tam skoro nic jiného nevešlo. Řekl mi, ať se na ni posadím. Nebylo kam jinam, takže to bylo logické. Stejně mi to však připadalo divné. Byla jsem ostražitá a pozorovala ho.

Než jsem se však posadila, uvědomila jsem si, jak by mi strašně vadilo, kdyby si mi někdo sedl do postele v kalhotách, ve kterých chodí a sedá si někde venku. Chtěla jsem být zdvořilá, a proto jsem se zeptala:

„Nevadí ti, když si sednu k tobě do postele v kalhotách?“

Řekla jsem ale nejspíš něco trošku jiného. Kevin se zarazil a nechápavě zareagoval otázkou:

„Ty si chceš teď svlíkat kalhoty?“

Pochopil mě blbě, tedy spíš já to špatně podala. Moc jsem mu chtěla vysvětlit, že se svlékat nechci a že se ptám jen proto, že u nás je zvykem sedat si a lehat do čistých peřin v oblečení k tomu určenému, ale nedokázala jsem svoji myšlenku vysvětlit. Místo toho jsem se do toho zamotala ještě víc.

Sám nevěděl, jak má reagovat, a tak mi nakonec řekl:

„Jako jestli chceš, tak si kalhoty svlíkni, ale není to nutnost.“

Super. Takže ve finále jsem vyděsila já jeho a ze sebe udělala totální krávu. Aby tuhle divnou situaci přešel, nabídl mi, že se spolu můžeme společně podívat na film. Nechtělo se mi koukat na film v angličtině, nicméně jsem kývla a říkala si, že u filmu alespoň nebudeme muset mluvit. Sedla jsem si tedy konečně na postel i v kalhotách. Kevin pustil film, za pět minut položil ruku kolem mého pasu a začal si mě k sobě tisknout.

Okamžitě jsem vyskočila z postele, jak nejrychleji to šlo, sebrala zavazadlo a bez vysvětlování odešla. Vrátila jsem se na původní místo a znova přemýšlela, zda tu fakt chci spát. Snad se Kevin nevrátí a nebude mě hledat. Ale proč by to dělal? Určitě mu taky připadám divná, pomyslela jsem si.

Nakonec jsem udělala rozhodnutí a pokoj nebo spíš krabičku na spaní si zarezervovala. Vplížila jsem se na recepci, super rychle zaplatila a utíkala k buňce, aby Kevin nevěděl, že tu spím. Ulevilo se mi, protože patřím k lidem, kteří ke spánku potřebují klid a ticho. Na letišti bych pravděpodobně neusnula. Pořád bych se musela dívat, co se kolem mě děje, a hlídat si věci. Tady jsem si mohla dát sprchu a připravit se na poslední, nejdelší let z Amsterdamu do San José.

Ahoj Evropo

Sedím v letadle. S Kevinem jsme se naštěstí nepotkali a vlastně jsem na něj už zapomněla. Momentálně mám v hlavě jen obrovský strach z dlouhého letu a z toho, že letím z Evropy. Za louži. Fakt daleko. Modlím se, abychom neměli velké turbulence a doletěli tam. Zároveň jsem si oddechla, že jsem přešla všechny kontroly a prošly mi i všechny dokumenty. Z peněženky vytahuju platíčko lexaurinu. Dal mi ho Filip. Jeho mamka pracuje v lékárně, takže má doma leccos. Řekl mi, ať si jeden prášek vezmu, abych se v letadle vyspala.

Prášek na uklidnění jsem měla jednou. Dva dny před státnicemi. Zmocňovala se mě úzkost, kvůli které jsem nemohla v noci spát, a tak mi babička půlku něčeho dala. Pamatuju si, že ležím na zádech a mám pocit, jako kdybych odpočívala na dně oceánu a koukala se skrz vodu nahoru. Celý pokoj jako by jí byl plný. Potom už si nepamatuju nic. Nevím, co by se dělo, kdybych si dala ten prášek celý. Asi bych se utopila. Doteď přemýšlím, kde ten matroš babička vyhrabala. Vzhledem k tomu, že to je velice noblesní dáma, věřím, že byl na předpis. Ale co já vím, třeba to čenžuje se sousedkou za tiramisu. To má totiž babička výborný.

Přendávám si platíčko z pravé do levé ruky asi pětkrát. Nechci si ten prášek brát. Lékům se snažím vyhýbat, natož těmhle. Kvůli strachu jsem ještě nikdy v letadle neusnula. Obávám se, že tato situace nastane i teď. Před sebou mám jedenáctihodinový let. Dvouhodinový šlofík by se šikl.

Zastrčím si prášky do kapsy a rozhlížím se po prázdném letadle. Počet lidí bych spočítala na prstech. Jak je možné, že i tak letí? Vůbec mi to nevadí, protože si můžu pohodlně lehnout. Po hodině stále nespím. Nakonec přece jen vytahuju malý růžový prášek a ukousávám si půlku. Celý raději ne.

Snažím se spát, ale nejde to. Půlka je málo, další polykat nehodlám. Ležím, pod hlavou mám mikinu. Roušku tajně staženou pod bradu, protože ji bytostně nesnáším. Přijde mi fajn v jediném případě, když usnu vsedě ve vlaku a začne se mi otevírat pusa. V tu chvíli ji miluju. Nikdo tak o mé otevřené chlebárně neví.

V hlavě si rekapituluju, pro co si na Kostariku letím. Od samotné země nemám žádné očekávání, abych pak nebyla zklamaná. Letím si tam hlavně odpočinout a naučit se odpočívat. Zklidnit svoji věčně přemýšlející hlavu. Nemít ze sebe výčitky, když si jeden den dopřeju volno nebo zrovna nevytvořím něco smysluplného. Chci zpomalit a umět cestovat sama. A až si odpočinu, později, ideálně vymyslet online práci, která mě bude živit. Abych nebyla závislá na místě a mohla cestovat. A pro co tam nejedu? Hlavně ne pro chlapa. Hlavně se, prosím pěkně, nezamilovat.

Přistáváme a já si pouštím do uší písničky, které už budu mít navždy spojený s touhle cestou. Pokud byste se někdy vydali do Latinské Ameriky, vzpomeňte si na mě a poslechněte si písničku Venezuela od Toma Budina. Ta mě pobytem provázela. Kdykoli si ji pustím, ocitnu se zase v tom letadle při přistání a cítím v těle vzrušení z neznáma.

Teď přiletím a vše bude v pohodě, anebo mě ten člověk nevyzvedne. Snad jsem nenaletěla a nenechá mě na letišti čekat, když se brzy stmívá. Koukám z okénka. Vidím město a tmavou zeleň. Zářím štěstím, i když jsem celou dobu ani minutu nespala. Cítím hrdost, že jsem sama doletěla až sem. Těším se na následující dny. Mám respekt ze setkání s Fabriciem. Uprostřed čela se mi během cesty udělal beďar.

Vystoupila jsem z letadla a došla k přepážce. Paní, co mi kontrolovala doklady, si mě přísně prolustrovala. Po smršti asi patnácti otázek jsem čekala, že se mě zeptá i na to, jaký používám toaleťák. Dvouvrstvý? Třívrstvý? Parfemovaný, bílý nebo s jezevčíkama? Chtěla vidět i zpáteční letenku, což byla mimochodem jedna z podmínek vstupu. Můžete k nám přijet, ale musíme vědět, kdy zas vypadnete. Nakonec jsem tedy zpáteční letenku měla, i když jsem si ji rozhodně kupovat nechtěla a nehodlala ji použít. Koupila jsem si ji jen z toho důvodu, že jednosměrný let stál stejnou částku jako zpáteční.

Snad na mě nezapomněl

Na letišti se připojuju k wifi a píšu mu přes WhatsApp, že jsem na místě, jak jsme byli domluveni. Po třech minutách kontroluji telefon a on neodpovídá. Za chvilku zas koukám na obrazovku, ale bez odpovědi. Uběhlo deset minut, dvanáct a já začala být zoufalá. V duchu přemýšlím nad plánem, co a jak dál, pokud nepřijede. Musela bych si hned najít jiné dobrovolnictví, protože na spaní v hotelech a hostelech nemám finance.

Zavibruje mi telefon a vidím zprávu. Napsal mi. Sláva. Bylo to nejdelších patnáct minut v mém životě.

„Jsem na cestě. Je tu zácpa, přijedu trošku později, omlouvám se. Vyjdi ven a počkej na mě u taxíků. Je to hned před východem, vyzvednu tě tam.“

Píšu mamce a taťkovi, že jsem v San José, ať to dají vědět i ostatním z rodiny. Píšu také přátelům a vycházím ven. Stojím na místě, o kterém mluvil, tedy aspoň v to doufám. Signál z letištní wifi sem sotva dosahuje.

Po pár minutách jsem uviděla motorku, která jela ke mně. Je to on, pomyslela jsem si. Vypadá úplně stejně jako na videu. Ulevilo se mi. Nezůstanu tady sama. Ostýchavě se seberu a táhnu příruční kufřík k motorce. Jsem hrozně unavená, což na mně musí být vidět, a znepokojuje mě, že v tomhle stavu budu muset mluvit anglicky a sebrat poslední energii na úsměvy.

„Ahoj, já jsem Fabricio,“ pozdraví a podá mi ruku. Vypadá jako nejvíc pozitivní člověk na světě. Směje se a cení na mě bílé zuby.

„Ahoj, já jsem Veronika,“ odpovídám mu, připravena na nával dalších otázek.

„Musíš být z  dlouhého letu unavená. Odvezu tě na hotel, půjdeš si lehnout, a když budeš chtít, zítra ráno tě vezmu na pár svých oblíbených míst v San José. Ale jen když budeš chtít.“

Dostalo se mi hodně informací na můj nevyspalý mozek, ale v duchu jsem se zaradovala, že bych si zítra mohla prohlídnout město.

„Nejdřív ale musíme vyřešit, co uděláme s kufrem. Upřímně jsem čekal, že budeš mít batoh,“ konstatoval. Cítila jsem se trošku trapně. Moje cestování s kufříkem ho evidentně pobavilo. V té době jsem ještě nevěděla, že krosna je na takové cesty milionkrát praktičtější. Fabricio naštěstí problém hravě vyřešil. Dal si ho mezi nohy před sebe na motorku, pak se ke mně otočil a podal mi helmu:

„Měl jsem jen jednu, obvykle jezdím na motorce sám, ale dnes ráno jsem zašel do obchodu koupit druhou i pro tebe.“

Nasadila jsem si ji, sedla si na motorku, chytila se ho a vyrazili jsme z letiště. Snad jedeme do hotelu, pomyslela jsem si. Jízda v San José ve špičce byla divoká. Všude kolem nás se míhaly auta a motorky, které nepřetržitě troubily na klaksony. Když jsme zrovna nestáli na místě, užívala jsem si vítr ve vlasech. Na sobě jsem měla šedé dlouhé legíny a bílou bavlněnou halenku s tříčtvrtečním rukávem. Čekala jsem, že mi v tomhle oblečení bude vedro, ale bylo mi akorát. Přiletěla jsem z minus deseti do plus dvaceti pěti stupňů. Byla to příjemná změna.

Jízda do hotelu nějaký čas trvala. Když jsme dorazili, byla jsem překvapená, na jak pěkném místě dnes budu ubytovaná. Hotel byl krásný, čistý a s velkým bazénem.

Slezli jsme z motorky, Fabricio mě doprovodil na recepci. Poprvé jsem ho slyšela mluvit španělsky. Charisma z něj zářilo na tři metry. Nechtěla jsem si to připouštět a nechtěla si ho ani prohlížet, ale nějak to nešlo. Sledovala jsem ho zpovzdálí a čekala na další pokyny. Španělsky jsem totiž rozuměla jen pár slovíček, která jsem se naučila v aplikaci před odletem.

Když jsme vše vyřídili, nebo spíš on, odvedl mě do pokoje, a ještě jednou mi pro jistotu připomněl:

„Když budeš zítra chtít, vezmu tě na výlet do San José. Ráno jdu na crossfit a pak jsem volný. Stačí napsat, až se vzbudíš, a já tě vyzvednu.“

Poděkovala jsem, rozloučila se s ním a zabouchla za sebou dveře. Posadila jsem se na postel a děkovala Bohu, že jsem v pořádku. Cítila jsem tolik vděčnosti za to, že jsem na místě. Rozplakala jsem se a do toho se přes slzy začala smát. A pak zas plakat a smát se. Furt se to střídalo. Stoupla jsem si a poskakovala po pokoji, určitě jsem vypadala jako totálně nestabilní cvok. Skákající holka, smějící se se slzami v očích.

Večer jsem usnula už v osm a ráno celá čilá otevřela oči v pět. Čekala jsem, že budu spát dýl. Potřebovala bych to, ale byla jsem tak natěšená na celý den, že mi nešlo válet se v posteli déle. Otevřela jsem dveře pokoje, které vedly na zahradu hotelu. Bazén se nacházel přímo přede mnou. Rozhlédla jsem se vpravo a vlevo. Nikdo nikde. Jen ticho a příjemné teplo. Slunce se pomalu posouvalo k nebi. Sedla jsem si na trávník a vyhřívala se. Kéž bych odteď každý únor trávila v teple.

První místní lekce

Fabricio mě vyzvedl na motorce po crossfitu. Už v ten den jsem pochopila, že i když se v San José narodil, není to úplně typický městský člověk. Vyhledává zeleň a přírodu. Ještě aby ne, když je to Kostaričan. Nasedli jsme na motorku a jeli do nějakého parku, jehož jméno už si nepamatuju. Držela jsem se ho za pas. Nešlo si nevšimnout, že má vypracované tělo. Cestou jsme si povídali, ale já nebyla ta, kdo konverzaci vedl, to spíš on se mě snažil rozmluvit.

„Víš, proč tady tak hodně troubíme, když řídíme?“

„Nevím.“

„Troubíme, abychom o sobě dali vědět. Tak třeba teď zatroubím a předjedu motorku před námi. Troubím, aby ten přede mnou věděl, že budu předjíždět.“

Konečně se mi dostalo odpovědi, kterou jsem potřebovala. Ze začátku mě to neustálé troubení děsilo. Teď mi chaos na silnicích připadal alespoň o něco menší.

Fabricio mi dával další kulturní lekci:

„U nás na Kostarice se říká Pura Vida. Můžeš to použít úplně kdykoliv a říct komukoliv. Třeba jako pozdrav, jako poděkování, i když se s někým loučíš.“

„To je zajímavé,“ řekla jsem a opravdu to pro mě zajímavé bylo. V ten moment jsem ale ještě nechápala, jak hluboký význam toto slovní spojení pro místní obyvatele má.

„Pura Vida fakt můžeš říct komukoliv, podívej,“ dořekl a začal předjíždět další motorku. Nejprve zatroubil, pak se nalepil dost blízko k ní a nahlas zakřičel: „Pura Vida!“

Motorku řídil mladý černovlasý kluk. Podíval se na nás a zakřičel zpět to samé. Tvářil se přátelsky, jako bychom mu tím kouzelným slovíčkem zpříjemnili den.

„Tak, a teď ty,“ vyzval mě k akci.

Projíždíme kolem dalších lidí a já hlasitě křičím: „Pura Vida.“

Fabricio se baví: „Super, ale moc pomalu. U nás se to říká hodně rychle. Úplně nejrychleji, jak můžeš,“ vysvětlil mi a u toho pětkrát ve zběsilém tempu zopakoval Pura Vida.

I já jsem to zkusila, ale styděla jsem se, a proto jsem se u toho smála jako malá. On mě však pochválil. Za první kulturní lekci a vlastně i mini lekci španělštiny.

Než jsme dorazili na místo, Fabricio zastavil u stánku, kde koupil tašku plnou různých druhů ovoce. Takových stánků byla v San José spousta. Opět jsme nasedli na motorku a dojeli do parku. Procházeli jsme se a zanedlouho se uvelebili na trávě. Vytáhl z kapsy kapesní nožík a postupně začal porcovat jedno ovoce po druhém. Některé druhy už jsem viděla, některé mi byly neznámé. Většina z nich chutnala dobře, až na jedno, to už jsem si od té doby nikdy nekoupila.

Společně jsme tam seděli a povídali si. Ten den mi toho o sobě hodně odhalil. Narodil se v dubnu. Má narozky o osm dní dřív než já a je o osm let starší. Cestoval několik let v kuse. Teď je na Kostarice kvůli covidu. Svoji první cestu podnikl do Asie. Mluví perfektně anglicky, protože ho zaměstnávají Spojené státy. Náplní jeho práce je učit mladé studenty o přírodě a její důležitosti tady na Kostarice. Studenti z USA letí v rámci studia na nějakou dobu sem a on jim vypráví o kostarické přírodě. Hodiny jsou praktické. Děti tráví čas venku a jsou motivované k pohybu v přírodě.

Zdálo se, že toho máme hodně společného. Zajímala ho stejně jako mě psychologie, příroda, cvičení, zdravá strava. Vše jsem mu nedokázala předat přesně tak, jak bych chtěla, ale domluvili jsme se.

Seděla jsem s tím neznámým člověkem na trávě v parku. Daleko od domova, plná dojmů ze všeho, co jsem za poslední dny zažila. Bylo mi s ním dobře. Přemýšlela jsem, jestli to tak má i on.

Cítí to zvláštní napětí mezi námi? Proč mi věnuje tolik času? Líbím se mu? Blbost… Je jen zdvořilý, protože mě jako holku nechce nechat samotnou ve městě, které je z jeho vyprávění nebezpečné. A zároveň mi chce San José ukázat očima místního, abych měla hezčí cestovatelský zážitek. Sám totiž cestoval a určitě by na cestách ocenil někoho místního, kdo by ho provedl. Tihle snědí chlapi. Nechápu, proč se mi tak líbí. To mám asi po mámě. Ještě že už se s ním dnes vidím naposled, běhala mi hlavou jedna myšlenka za druhou.

Zítra mě čekala cesta do La Fortuny, kde sídlila moje dobrovolnická rodina – tedy jeho rodiče. Z té cesty jsem měla strach. Snad se domluvím. Snad se na přestupu neztratím. Ještě nikdy jsem takovou cestu v cizině sama autobusy nepodnikala.

Společně strávený čas venku plynul až moc rychle. Pořád jsme si povídali. O tom, jaké má kdo z nás vize do budoucna, o cestování, o našich rodinách, o lásce k pohybu, přírodě a seberozvoji. Cestou zpět mi zastavil, abych si mohla koupit kostarickou sim kartu, kterou mi pak recepční pomohla správně nastavit. Fabricio už měl trošku naspěch.

„Mám věci, které teď musím zařídit, ale kdybys chtěla, večer se ještě můžeme vidět,“ navrhl.

Překvapil mě. A já si ho přála vidět. Něco mě k němu nezastavitelně táhlo.

„Napíšeme si,“ odvětila jsem. Zamával mi a odešel.

Večerní rande

Šla jsem do pokoje, sedla si na postel a chytila se za hlavu. Co si jako o tomhle všem mám myslet? Sklouzla jsem ze sedu do lehu a raději si nemyslela nic. Lepší bude nedělat závěry, nepřemýšlet nad tím, co se stane zítra. Oči se mi klížily, dohnala mě únava. Prudké denní slunce dalo mému tělu zabrat, až jsem z toho na chvíli usnula.

Po probuzení mi na displeji bleskla zpráva. Rychle a zvědavě jsem ji otevřela.

„Chceš dnes večer něco podniknout společně?“ stálo tam.

Srdce mi zajásalo. Popadla mě obrovská chuť jít si někam sednout a dát si letní drink. Cítit zas pohodu a volnost, která mi za pandemie chyběla. U nás se mezi lidi, natož na skleničku, chodit vůbec nemohlo. Chyběli mi lidi, společné setkávání a takový ten klábosící šum všude okolo. Chtěla jsem zas cítit úplnou svobodu, která nám byla odebrána.

„Chci. Co si jít sednout na drink?“ napsala jsem mu a hned mi došlo, že si nejsem jistá, zda mu stoprocentně věřím. Začala jsem přemýšlet. Strávila jsem s ním jedno odpoledne, a ano, je milý. To ale vůbec neznamená, že ho znám. Chci s ním vážně jet na motorce za tmy do baru? A co potom? Co když se napije a už nebude tak zdvořilý, jak se zdál doteď.

Nechtělo se mi ho odmítat, a tak jsem napsala kamarádkám a tetě o radu. Shodly jsme se, že bude nejlepší, když se společně potkáme na hotelu. Za normálních podmínek zní setkání na hotelu snad nejhůř, jak to jen jde. Ale tady mi to nahrávalo. Můžeme sedět venku, a kdyby se choval divně, pošlu ho domů. Na recepci pořád někdo je a všude kolem je taky hodně lidí.

Vzala jsem telefon a napsala mu svůj změněný nápad. Připadal mu lepší. Nechtěl si dát skleničku a pak řídit, i když to tady na Kostarice prý dělá hodně lidí.

Večer přijel. Přinesl láhev vína a sushi. Na sobě měl obyčejné bílé triko a kraťasy. Slušelo mu to a já si všimla, že se mu kudrnatí vlasy. Uvědomovala jsem si, že musím pít víno pomalu a rozvážně. Hlavně si nenech zamotat hlavu, holka.

Uběhla hodina od jeho příchodu a mě už nebavilo jen tak sedět se skleničkou v ruce.

„Umíš tancovat?“ zeptala jsem se ho.

„Ne. Bratr Andres umí skvěle. Já na tohle nejsem dobrý.“

„Ale já jsem slyšela, že každej chlap v Latinský Americe umí tancovat,“ nedala jsem se a doufala, že mě alespoň něco málo naučí. „Tančila jsem latinskoamerické tance pět let, ale už si toho moc nepamatuju.“

Na to konto se zvedl, aby mi ukázal, jak podle něj není dobrý. Nejspíš neuměl tančit na standardy kluka z Latinské Ameriky. U nás v Česku by s tím mohl balit holky raz dva. Ukázal mi nové, pro mě neznámé kroky a nakonec jsem to byla já, kdo mu šlapal na nohy. Tančili jsme na moje oblíbené písničky i na španělské klasiky, které pustil on. Tu noc nejel domů, dovolila jsem mu zůstat u mě.

Ode dneška už jen sama za sebe

Ráno jsem se vzbudila hrozně brzo a hned se šla zavřít do koupelny, abych si udělala trošku osobního prostoru, který především po ránu potřebuju. Už jsem nemusela přemýšlet o tom, jestli se mu líbím. Bylo to naprosto očividné. Přistupovala jsem k tomu tak, že se mě někdo na začátku pobytu hezky ujal a ode dneška už jedu sama za sebe. Sama se musím dopravit ze San José do La Fortuny a tam už bude vše jen a jen na mně. S ním už se neuvidím, protože má svoji práci, a především protože jsem na Kostariku nepřijela, abych se s někým seznamovala. A vlastně i proto, že těmhle snědým týpečkům nevěřím. Vím moc dobře, jak umějí být neodolatelní. Jenže co pak s nimi?

Všechny moje myšlenky zmizely ve chvíli, kdy jsem se vrátila do pokoje. Fabricio stále ležel v posteli, ale byl vzhůru.

„Pojď ke mně,“ řekl mi a ukázal na prázdné místo.

Lehla jsem si kousek od něj.

„Můžu tě obejmout?“ zeptal se mě šeptem.

„Můžeš,“ odpověděla jsem.

Pevně mě objal a pak vyslovil pár vět, které mi obrátily svět vzhůru nohama.

Vítej v Kafa Lodge