First published 2026 by Bluebird, an imprint of Pan Macmillan, a division of Macmillan Publishers International Limited.

Copyright © Sam Akbar 2026

The right of Sam Akbar to be identified as the author of this work has been asserted in accordance with the Copyright, Designs and Patents Act 1988.

Translation © Jiří Chodil, 2026

Czech edition © 2026 by Nakladatelství PRÁH s.r.o.

Cover design by Tiana Dunlop/Pan Macmillan Art Dept.

All rights reserved.

ISBN 978-80-7696-132-6

Sophii a mému otci

Úvod

Tato kniha, stejně jako samotná Odyssea, pojednává o tom, co to vlastně znamená být člověkem. Každý z nás totiž prochází cykly změn, je konfrontován s nejrůznějšími příležitostmi, výzvami, nejistotami a, doufejme, i s možnostmi růstu. Nemusíme zrovna bojovat v brutální a krvavé válce pod hradbami Troje¹ a strávit dalších deset let na moři, abychom zjistili, jaké to je ztratit, co milujeme, čelit zklamání, projít si údobími nejistoty nebo se muset ptát sami sebe, kam skutečně patříme. Ani nemusíme prožít dobrodružný a legendami opředený návrat domů, abychom pochopili hodnotu vztahů, sounáležitosti a lidí, na nichž nám nejvíce záleží. Odyssea nám připomíná, že triumfy a zkoušky jsou vždy nevyhnutelnou součástí života. Homérův impozantní epos, jenž vznikl před více než dvěma a půl tisícem roků, dokáže i po všech těch letech oslovit moderního čtenáře. Časy se mění, ale lidské emoce a výzvy zůstávají stále stejné. Na nejzákladnější úrovni lidské zkušenosti nacházíme znovu a znovu radost, zoufalství, lásku, smutek a naději v týchž věcech jako naši předkové. To jsou vlákna, které nás spojují se starověkem. Jsou to místa kontaktu a spojení, jež září stále stejně jasně. Kniha Odyssea našich osudů shrnuje moudrost Odysseovy odyseje, tedy Odyssey, a nabízí způsob, jak přistupovat k vlastní odyseji, tedy k životním výzvám – se zvídavostí, s odolností a s potřebnou silou.

1 Slova jako Troja, trojský je možné psát i v podobě Trója a trójský. V překladu dávám přednost modernější variantě bez kvantity samohlásky, ale v citaci českého překladu Odyssey preferuji archaičtější variantu s ó. Poznámka překladatele.

Cesta je to, na čem záleží

Co je to, co musíme překonat? Co nás nutí se zamyslet a čelit tomu, co přijde? Jak připraveni se cítíme pevně se postavit a pak udělat první krok? A teď to nejdůležitější: jsme ochotni přijmout výzvu, která před námi stojí, a poučit se z ní?

Co když ale cíl není to, oč tu celou dobu jde? Co když je to naopak – co když je to cesta, co je důležité? Je to klišé, ale klišé často obsahují pravdu. Co když právě cesta, jakkoli obtížná a náročná, nás formuje a utváří k lepšímu? Co když nám umožňuje vyvíjet se a přerůstat v toho, kým jsme opravdu měli být? Tím, že k cíli spěcháme, snažíme se, aby to už skončilo, a zoufale doufáme, že to prostě nějak zvládneme, totiž riskujeme, že přijdeme o výhody a příležitosti, které nám pouť může přinést. Nemusí nám jen brát, může nám také něco dávat. Pokud to samozřejmě dovolíme!

Zkušenost z pouti nás může naučit něco důležitého o sobě samém. Třeba nám ukáže, že dokážeme být silnější a odolnější, než si myslíme. Jaké ponaučení si z cesty vezmeme? Protože si buďme jisti jednou věcí: vždy přijdou další výzvy! Ať už se nacházíme v jakékoli fázi života: opouštíme školu, začínáme pracovat, zakládáme rodinu, budujeme si okruh přátel, vyděláváme peníze, přicházíme o ně, ztrácíme milované, nacházíme je, stěhujeme se, zůstáváme na místě, zažíváme vzestupy, pády, úspěchy, neúspěchy, setkáváme se se životem, setkáváme se se smrtí. Nelze vždy změnit to, co se děje, ale můžeme si vybrat, jak se s tím vypořádáme. To je to, co se dá ovlivnit. Nic více. Tato kniha nám pomůže orientovat se v životních situacích, abychom každou zvládli o něco moudřeji a s trochu větší sebedůvěrou než tu předchozí. Důležité tedy je, jak odpovíme na tuto otázku: Pokud jsme ochotni vidět za to, co nám obtíž bere, co nás to může naučit?

Jak nám tato kniha může pomoci

Odyssea našich osudů zkoumá, jak jeden z nejstarších příběhů západní literatury může i dnes hlasitě a srozumitelně odpovídat na otázky, jež si v životě klademe. Nejde tedy o to, abychom se stali antickými hrdiny, nebo se nořili do nostalgie a oslavovali chimérickou a mýtickou minulost. Nejde nám o nějaké zjednodušené návody, kdy je třeba se spolehnout na sílu. Jde o to, že nás příběh vybízí přijmout nejednoznačnost, zranitelnost a změnu. Cílem je dovést nás k takovému myšlení, které bude vycházet z realismu, bude plné optimismu a vzbudí v nás vytrvalost tváří v tvář nepřízni osudu. Ať už procházíme stádiem budování nové kariéry po propuštění z práce, znovu se stavíme na nohy po rozvodu, nebo hledáme smysl života v důchodu.

Tato kniha se zabývá lidskou zkušeností a tím, co se o ní můžeme dozvědět prostřednictvím jedné z největších epických básní všech dob. Nemusíme být zběhlí v Odysseji, abychom z této knihy měli užitek, ale pokud text známe, doufám, že nám poskytne podněty k zamyšlení. Doufám, že na konci společně zjistíme, že nám nabízí i něco osobnějšího: zdroj poznání a doprovod na cestě plné životních vzestupů a pádů. Ne proto, že by Odysseus byl vždy hodný obdivu (často je to právě naopak), ale proto, že jeho příběh a příběhy ostatních postav odrážejí naše zkušenosti a cesty. To, co dělá Odysseu aktuální, jsou otázky, které klade:

• Jak vytrvat při chronické nemoci, ztrátě zaměstnání nebo finančních potížích?

• Čeho se držet, když to, co jsme uměli a znali, zastaralo, vztah, v němž jsme žili, skončí nebo děti „vyletí z hnízda“?

• Jak najít rovnováhu po ztrátě milované osoby nebo rozpadu rodiny, a jít stále dál?

• Co pro každého z nás znamená „domov“?

Následující kapitoly jsou, stejně jako ostrovy, jež Odysseus navštívil, etapami, jimiž všichni v životě procházíme. Každá z nich nabídne příležitost zamyslet se nad tím, co je opravdu důležité, odkud pocházíme a kam směřujeme. Tím, že praktické psychologické poznatky promítá do nadčasového příběhu Odyssey, si kniha klade za cíl poskytnout nám jak moudrost starou celé věky, tak praktické nástroje – spolehlivé společníky, již nám pomohou překonat jakékoli okolnosti, v nichž se ocitneme.

O čem je Odyssea

Homérova Odyssea vypráví příběh Odyssea, krále Ithaky. Ten se po desetileté trojské válce, vedené proto, aby Řekové získali zpět Helenu, manželku řeckého krále Menelaa, jež utekla s trojským princem (nebo jím byla unesena), snaží vrátit domů. Od konce války ale uplyne dalších deset let, a Odysseus se stále nevrací. Na Ithace je jeho palác zaplaven arogantními nápadníky, již se chtějí oženit s jeho ženou Penelopou a zmocnit se tak jeho bohatství. Jeho syn Telemachos, jenž byl ještě nemluvně, když Odysseus před téměř dvaceti lety odjel do Troje, se cítí bezmocný a nedokáže nápadníky zastavit. Zjeví se mu bohyně Athéna v podobě Menta, Odysseova přítele, a vybízí ho, aby se o svém otci pokusil zjistit něco nového.

Povzbuzen a posílen Athéninou radou, cestuje Telemachos do Pylu a Sparty, kde ho král Nestor a král Menelaos, kteří také bojovali v trojské válce po boku Odyssea, vřele uvítají a popisují mu své vlastní příběhy a cestu od Troje. Menelaos Telemachovi vypráví, že Odysseus je naživu, ale že je uvězněn na ostrově Ogygia s božskou nymfou Kalypso. Ve stejné době bohové na hoře Olymp diskutují o Odysseově osudu.

Odysseus totiž skutečně žil posledních sedm let na ostrově Ogygia. Zadržovala ho tam nymfa Kalypso, jež ho milovala a bránila mu v odchodu. Podle nařízení bohů ale bůh Hermes přikázal Kalypso, aby Odyssea propustila, a ona mu neochotně pomohla postavit vor. Odysseus odplul, ale brzy ho zastihla prudká bouře, seslaná Poseidonem, jež jeho vor potopila. Odysseus byl vyplaven na břeh ostrova Fajáků, kde potkal princeznu Nausikau. Ta ho zavedla do paláce svých rodičů, krále Alkinoa a královny Áréty. Během hostiny na svou počest prozradil Odysseus všem, kdo doopravdy je, a vyprávěl jim o svých dobrodružstvích po odjezdu z Troje.

Odysseus popisoval, jak on a jeho muži nejprve přepadli Ismaros v zemi Kikonů, ale nakonec odtud byli vyhnáni. Odkloněni od kurzu dorazili do země Lotofágů, kde někteří muži podlehli kouzlu omamného ovoce, jež způsobilo, že zapomněli na své domovy. Odysseus je odvlekl zpět na loď a pluli dál. Poté přistáli na ostrově kyklopů a uvízli v jeskyni obra Polyféma. Odysseus kyklopa oslepil, aby plavci mohli uniknout, ale Polyfémos povolal svého otce Poseidona, aby ho pomstil. Byla to právě bouře, kterou později Poseidon seslal, jež zničila Odysseovu loď a vyvrhla ho v zemi Fajáků.

Odysseus s plavci pokračoval na plovoucí ostrov krále Aeola, jenž mu věnoval vak s větry, aby mu pomohl dostat se domů. Když se užuž na obzoru objevovala Ithaka, zvědavá posádka pytel otevřela a větry plavce opět snesly z kurzu. Řekové se proto vrátili k Aeolovi, aby ho požádali o další pomoc, ale Aeolos, přesvědčený, že bohové Odysseovi a jeho mužům nepřejí, odmítl. Odysseus pak dorazil do země Laistrygonů, obřích kanibalů, kteří zničili všechny lodě jeho družiny kromě jeho vlastní.

Přeživší dorazili na ostrov Aiaia, kde čarodějka Kirké proměnila Odysseovy muže v prasata. S pomocí Herma se Odysseus jejímu kouzlu ubránil, osvobodil své muže a zůstal s čarodějkou po dobu jednoho roku jako její milenec, dokud ho jeho muži nepřesvědčili, aby pokračoval v cestě domů. Kirké Odysseovi nakonec poradila, aby se vydal do podsvětí a promluvil si s prorokem Tiresiasem o své cestě domů. Tiresias ho v říši mrtvých varoval, aby neubližoval posvátnému dobytku boha slunce Helia, pokud chce znovu dosáhnout Ithaky. Varoval ho také před výzvami, které ho ještě čekají.

Zpět ve světě živých Odysseus proplul kolem sirén, které lákají muže k smrti svým okouzlujícím, ale smrtícím zpěvem. Ucpal uši svých mužů voskem a sám se nechal přivázat ke stěžni, aby mohl svůdný zpěv poslouchat bez rizika. Poté proplul nebezpečným průlivem mezi šestihlavým monstrem Skyllou a smrtícím vírem Charybdou. Poté co ztratil některé ze svých mužů kvůli Skylle, plul dál do Thrinakie. Tam uvízl kvůli špatnému počasí a mezi posádkou se začal šířit hlad. Zatímco Odysseus spal, zabili proto námořníci posvátný dobytek boha Helia, navzdory Odysseovu varování, že to povede k jejich zničení. Zeus se jim pomstil a zničil jejich loď bouří, Odysseus přežil jako jediný. Přistál právě na Ogygii, kde ho nymfa Kalypso zadržela po oněch sedm let – o tomto uvěznění vyprávěl Menelaos Telemachovi –, dokud bohové nenařídili jeho propuštění.

Po vylíčení příběhů, jež se již odehrály, se právě v tuto chvíli setkáváme s Odysseem v „přítomném čase“, tedy na ostrově Fajáků, jimž vše vyprávěl. Po vyslechnutí příběhů ho laskaví a vstřícní Fajákové odvezou na Ithaku. Převlečený za žebráka se Odysseus setká s Telemachem a věrnými členy své domácnosti. Společně pod vedením bohyně Athény zabijí nápadníky a získají zpět palác. Penelopa Odyssea vyzkouší, aby si ověřila jeho totožnost, a jakmile je přesvědčena, se svým manželem se opět spojí. Na Ithaku se vrací mír, protože do děje vstoupí Athéna, která končí konflikt mezi Odysseem a rodinami zavražděných nápadníků.

Proč je Odyssea stále důležitá

Kdyby byla Odyssea pouze sbírkou fantastických dobrodružství, nezůstala by živá tolik let. Její dlouhověkost je dána skutečností, že se zabývá tím, co to znamená být člověkem procházejícím životem. Stále si totiž klademe stejné otázky jako naši předkové. Přestože je Odyssea napsána ve formě velkolepého eposu, který se obvykle zabývá dramatickými a ušlechtilými činy hrdinů, její příběh je mnohem prostší. Je to příběh muže, jenž se chce vrátit domů ke své rodině. Toto téma se objevuje v nesčetných moderních filmech a knihách. Čaroděj ze země Oz, Hledá se Nemo a Gladiátor… Ti všichni mají Odysseu v krvi.

Tato kniha vás nevyzývá k tomu, abyste Odyssea zbožňovali. Je to problematická postava a jeho chování rozhodně není v mnoha případech hodné následování. Je to nesnadno uchopitelný muž. Je loajální i nevěrný, přemýšlivý i impulzivní, laskavý i krutý. Je tím, co Homér nazývá „polytropos“ – komplikovaný člověk s mnoha tvářemi a fazetami. a právě v tomto ohledu se nám Odysseus jeví jako blízký. I když málokdo z nás je utvářen podle téhož vzorce jako hrdinové z doby bronzové – s vypracovanými svaly, s mečem a v sandálech –, všichni ale máme své vrstvy a jsme nějakým způsobem složití. A kde je složitost, tam je nutně i prostor pro vývoj a růst. To platí i pro vás. Odysseova cesta není lineární, přímočará. Je plná meandrů, odboček a krizí. Nalezneme na ní vrcholy, jež sahají až k hvězdám, a propasti, spadající až do pekla. Odysseus často selhává, a to tvrdě. Nezní to povědomě?

Odyssea funguje jako zrcadlo, v němž se odráží náš vnitřní život, a je to z toho hlediska hluboce psychologická báseň. Dlouho předtím, než jsme si do svých slovníků zařadili slova jako „trauma“, „odolnost“ nebo „identita“, Homér je dávno všechna prozkoumal. Odyssea je báseň plná všeho, co znamená být člověkem. Pulzuje radostí, láskou, utrpením, lítostí, hněvem, smutkem, úspěchem, neúspěchem. Je to vlastně moderní psychologie, kterou Homér našel, ne naopak. V současnosti hovoříme o posttraumatickém růstu, místu vnitřní kontroly nebo emoční inteligenci. Homérova Odyssea to všechno obsahuje, protože všechny předběhla. Oslovovala jednu generaci za druhou. Od dětí, které milují fantastické dobrodružné příběhy, přes válečné veterány, již se po letech válek na svém hřbetě a letech odloučení snaží najít „domov“, až po uprchlíky, kteří nevědí, zda někdy znovu naleznou domov nebo bezpečí. Je to báseň pro nás všechny, v každé fázi našeho života. Říká se, že nikdy nevstoupíme dvakrát do stejné řeky, a stejně tak nikdy nečteme dvakrát stejnou Odysseu. V mládí i ve stáří nás tato báseň potká tam, kde právě jsme. A více než hrdina samotný jsou to otázky, které Odyssea klade, díky nim je báseň stále živá. a kniha, kterou držíte v rukou, vám na ně pomůže odpovědět.

Temné stránky Odyssey

Odyssea je oslavována jako nadčasový příběh o dobrodružství, vytrvalosti a návratu domů, ale pod tímto povrchem se skrývají znepokojující proudy. Příběh je totiž také prodchnut násilím a brutalitou, zejména poté, co se Odysseus vrací na Ithaku, aby se pomstil nápadníkům a těm, o nichž se domnívá, že s nimi spolupracovali.

Protagonisty snad nejznepokojivější scény jsou právě Odysseus a jeho syn Telemachos. Jde o šokující popravu oběšením dvanácti otrokyň. Ty ženy byly odsouzeny za zradu Odyssea, protože se vyspaly s nápadníky, ucházejícími se o jeho ženu. Archaické Řecko se v nejmenším nezabývalo tím, do jaké míry otrokyně souhlasily s požadavky Penelopiných nápadníků. Tento čin oprávněně vyvolává neklid mezi čtenáři a kritiky. Báseň sama si je vědoma ceny, kterou otrokyně zaplatily, a násilí není glorifikováno. Homérův popis smrti žen je plný lítosti, není oslavou pomsty. Dívky jsou nejprve donuceny, „vzlykající a svírající se navzájem“, vynést mrtvá těla (nápadníků) a vyčistit síně od krve. Homér v nás vyvolává mrazení, když nám popisuje, jak v posledních okamžicích ženy lapají po dechu. Je to odpudivý popis, který vzbuzuje znepokojivé paralely s obrazy žen zabitých v důsledku genderově podmíněného násilí, od „kolaborantek“ za druhé světové války až po ženy ukamenované v Afghánistánu za takzvané „viny proti cti“.

Tyto části básně jsou varováním, že Odysseu bychom neměli brát pouze jako návod k životu. Odyssea nenabízí a ani by neměla nabízet jednoduché návody, které bychom měli přijímat bez zdravé míry skepse. Neměli bychom tyto krvavé činy ani odbýt jako něco, co se prostě „tehdy dělo“. Společnost byla možná brutálnější, ale způsob, jakým Homér tyto události vypráví, nás vybízí k zamyšlení nad krvavou pomstou. Posluchači o těchto věcech vždycky přemýšleli. Starověké řecké publikum pátého století před naším letopočtem, silně ovlivněné Homérem, často diskutovalo o spravedlnosti a pomstě, protože prožívalo války se Sparťany. Řecká tragédie v Athénách pátého století před naším letopočtem, považovaná za zlatý věk poezie a divadla, se intenzivně zabývala oběťmi války. Například Euripidova hra Trojanky je tragédií, která vypráví o tom, co se stane se ženami a dětmi po skončení konfliktu, a její sledování je velmi nepříjemné. Důsledky války a násilí jsou totiž v kulturní a politické aréně často zpochybňovány.

Porozumět Odysseji znamená čelit temným stránkám, které se v ní nacházejí, a ne je omlouvat. Když se pokusíme nekriticky obdivovat Odyssea jako bezchybného hrdinu, budeme riskovat, že přehlédneme červená vlákna moci, (ne)spravedlnosti a utrpení, jež jsou do příběhu vpletena. Teprve když ho nahlédneme v celé jeho složitosti, můžeme se s ním upřímněji ztotožnit a hlouběji se zamyslet nad vlastními hodnotami, svou minulostí i přítomností.

Ženy v Odysseji: více než jen poznámky pod čarou

Odyssea je plná zajímavých ženských postav. Samuel Butler, kritik z osmnáctého století, se domníval, že Odyssea byla ve skutečnosti napsána ženou, a to právě kvůli síle ženských postav. To je nejspíš přehnané, ale lze pochopit, proč k tomuto závěru došel. Ženy v Odysseji jsou početné a rozmanité. Penelopa je více než jen nešťastná manželka čekající na Odyssea. Je inteligentní, taktizuje a umí vyprávět příběhy, podobně jako její manžel. Jednou z věcí, která je na Penelopě tak zajímavá, je to, že je velmi těžké ji odhadnout. Je nevyzpytatelná a až do samého konce zůstává vůči Odysseovi silně skeptická. Co si opravdu myslí o jeho návratu? Helena je také fascinující postava s neomylnou schopností rychle vycítit atmosféru, náladu a sociální dynamiku v dané situaci (opět podobně jako Odysseus), zatímco její manžel Menelaos je pompézní a uřvaný náfuka, takový ten typ chlápka, jaký postává u baru a baví všechny okolo sebe „hrdinskými“ příběhy. Bohyně Athéna, božstvo s nesmírnou mocí a moudrostí, je mentorkou jak Telemacha, tak Odyssea.

Kalypso a Kirké, bohyně, které vědí, co chtějí (Odyssea v posteli), také v žádném případě nejsou slabé postavy. A na ostrově Fajáků, kde Odysseus ztroskotá, potkává princeznu Nausikau, která s ním flirtuje, zatímco se on snaží zakrýt svou nahotu větví ze stromu (ano, opravdu to tam je), a její matku, královnu Árétu, která má v paláci zjevně stejně významné postavení jako její manžel Alkinoos.

Je ale jasné, v čem spočívá hodnota ženy v Odysseji – v její sexuální věrnosti. Příběh Odyssea je po celou dobu odrazem příběhu Agamemnóna. Poté co opustil Troju, vrací se Agamemnón domů – a je zavražděn svou nevěrnou ženou Klytaimnéstrou a jejím milencem Aigisthem (v Odysseji se o tom sice nepíše, ale Agamemnón zabil vlastní dceru Ifigenii – obětoval ji, aby začal vát příznivý vítr, který ho měl dostat k Troji. Žádná matka by to nenechala jen tak). V textu se proto objevuje výzva, aby se Odysseus vrátil domů tajně, aby mohl zjistit, zda mu žena zůstala po celou dobu věrná. Jeho vlastní pletky s Kirké a Kalypso zůstávají pro příběh nepodstatné – Odysseova hodnota nesouvisí s jeho věrností.

Navzdory tomu nám Odyssea nabízí bohatý pohled na to, jak žily v době míru nejrůznější ženy – manželky, matky, dcery, královny i otrokyně. Ženy v Odysseji jsou komplexní a poutavé a jsou klíčové pro pochopení psychologického pozadí tohoto eposu. Právě tato bohatost dodává Odysseji nadčasový půvab a relevanci i pro moderního čtenáře.

Moje Odyssea

Poprvé jsem se s Odysseou setkala v roce 1986, když jsem jako jedenáctiletá spěchala domů, abych sledovala herce Tonyho Robinsona, jak stojí u moře a vypráví příběh Odyssey pro BBC. Žádné kreslené filmy, žádné rekonstrukce, jen on, velký bard dvacátého století, muž, který velkolepým způsobem Odysseu oživoval. Bylo to naprosto fascinující. Mám živou vzpomínku, jak jsem seděla před televizí pořád ještě v kabátě, neměla jsem čas si ho sundat, zoufale jsem chtěla vědět, jak bude příběh pokračovat, a také se vyhnout domácím úkolům. Tato zkušenost mi dala nejen lásku k Odysseji, ale také pochopení toho, jaké to bylo poslouchat tyto příběhy, ne „jen“ je číst. Takto se do příběhu zapojovalo i starověké publikum. Nikdo příběh nečetl sám, všichni ho poslouchali společně. Dokud jsem poprvé neslyšela někoho, jak mi „zpívá“ Odysseu, řecká mytologie mě příliš nezajímala, ale naslouchání příběhu mě oslovilo mnohem více než jeho čtení.

Tyto epické básně byly přesně tak zpívány publiku „pěvci“, jako byl Homér, za doprovodu hudby, hrané na nástroj, pravděpodobně připomínající lyru. Básně prý tak mohly být přednášeny krásnou směsicí mnoha zpěváků a vyvíjet se v průběhu času, nebyly tedy údajně dílem jediného člověka. Pokud je tomu tak, pak tyto eposy slouží jako velkolepé, kolektivní poselství našich předků. Budoucí generace, poslouchejte! Toto je to, na čem záleží! To je to, co se počítá!

Nyní sledujeme příběhy hrdinů, od Jasona Bournea po Odyssea, na obrazovkách. Od displejů iPhonů po obří plátna kina IMAX. Pokud jste někdy byli na divadelním představení, na filmu nebo na koncertě, které vás do hloubi duše zasáhly, jistě znáte ten pocit, když se rozsvítí světla a váš pohled se setká s pohledem někoho v hledišti vedle vás, díváte se na sebe a navzájem si potvrzujete, že jste právě společně viděli, a hlavně pocítili něco jedinečného, i když jste si navzájem cizí. Tak se asi cítili starověcí diváci, když se dívali na Homéra a říkali si: tahle Odyssea, to je teda flák! Kolektivní zážitek z vyprávění příběhů je velmi silná věc. Být dojatý příběhy je zásadní pro to, kým jsme a jak se navzájem propojujeme.

Odyssea se v mém životě znovu objevila o pár let později ve škole. Měla jsem štěstí na fantastické učitele, kteří nám tyto příběhy a to, co se z nich můžeme naučit, přiblížili jako živé a významné. Následovaly čtyři velmi šťastné roky studia klasických jazyků na univerzitě a na konci mého studia, které mě zavedlo daleko do starověkého světa, jsem byla povolána k vlastní odyseji. Byla to odysea, kterou jsem nechtěla absolvovat a na kterou jsem se necítila připravená.

V roce 1997 mi náhle zemřela matka. Od roku 1995 byla v remisi po rakovině a zdála se být v pořádku, i když jsem si většinou jenom namlouvala, že je vše v pořádku. Její smrt byla rychlá a šokující a život bez této jedinečné, brilantní a hluboce milující ženy se mi zdál nemyslitelný. Doba kolem dvaceti let věku je pro každého i za nejpříznivějších okolností náročná, protože je to čas, kdy člověk hodnotí, kdo je, co dělá a kam směřuje. Odpovědět na tyto otázky se mi ale tehdy zdálo nemožné, protože smutek člověka rozkládá a mění to, kým je. Smrt matky mě zasáhla nečekaně a já si nebyla jistá, kým bez ní jsem. Nacházela jsem se v přechodném období mezi dětstvím a dospělostí.

Nyní, o více než třicet let později, si uvědomuji, že jsem na tom byla podivným způsobem stejně jako Telemachos a potřebovala jsem opustit domov, který mi najednou připadal úplně jiný… a prázdný. Co pro mě domov bez matky znamenal? Měla jsem velké štěstí, že jsem měla otce jako pevnou oporu, která mi tehdy (i dnes) pomáhala udržet se na nohou, ale matka je matka. A tak jsem zahájila svou vlastní „telemachii“ (telemachie jsou první čtyři zpěvy Odyssey – příběh o Telemachově cestě za poznáním svého otce a sebe sama) a vydala se na cestu po Řecku, Turecku, Íránu, Sýrii, Jordánsku a Pákistánu, až jsem se nakonec vrátila zpět, abych učila – to vás určitě překvapí! – Odysseu americké studenty na Krétě.

Přestože jsem právě dokončila studium klasické filologie, přestože jsem procestovala klasický svět, přestože jsem v této fázi svého života učila Odysseu jiné, neuvědomovala jsem si paralely mezi sebou a Telemachem a do jisté míry i Odysseem, dokud jsem nezačala psát tuto knihu. Ale určitě existovaly. Před několika měsíci, když jsem třídila své četné překlady Odyssey, našla jsem jeden, na který jsem úplně zapomněla. Byl už zažloutlý stářím a měl známou a uklidňující vůni starých knih. Teď, když čtu věnování, si samozřejmě uvědomuji, jak moc mi Odyssea pomohla v temných dnech smutku, i když jsem si to tehdy neuvědomovala. Darovala jsem ji své babičce, matce mé matky, která žila v Dháce. Byla to laskavá duše, která nikdy nežila život, jaký by si zasloužila, a navíc mimořádně bystrá žena, která milovala čtení a psaní poezie. Věnování na přední straně této ošoupané Odyssey zní: Milá nani, doufám, že se ti bude líbit stejně jako mně. S láskou, Sam. Není to nejinspirativnější věnování, ale významné je datum: 22. prosince 1997. Moje matka zemřela 8. března 1997. Tuto knihu jsem si vybrala devět měsíců po matčině smrti, kdy to bylo ještě tak bolestně čerstvé, abych ji odvezla přes půl světa babičce, milovnici literatury, která musela cítit ztrátu dítěte stejně, jako já cítila ztrátu matky – toužily jsme po ní podobně, jako Odysseův syn Telemachos a Odysseův otec Laertes toužili po Odysseovi. Odyssea mi tehdy dělala společnost, ačkoli až později v životě, když píšu tyto řádky, si uvědomuji, jak moc mě provázela, fyzicky i emocionálně. Byla ve mně zakořeněna jako zásobárna sil. Při čtení této knihy se proto zamysleme i nad tím, jak bychom i my mohli vidět odraz sebe sama v některých z hlavních postav.

Nyní si opět uvědomuji, i když jen proto, že mi to někdo moudřejší naznačil, že se nacházím uprostřed další odysey. Při psaní této knihy jsem putovala po mnoha „ostrovech“ svého života a kariéry. Nejprve přišel ostrov klasiky, kde jsem objevila obrovské bohatství starověkého světa. Poté jsem se pustila do světa televize, kde jsem se naučila transformativní sílu vyprávění příběhů. Nyní jsem klinická psycholožka s velmi specifickou specializací: pracuji s traumatizovanými uprchlíky z celého světa, kteří mají za sebou hrůzný prožitek v podobě sexuálního násilí, mučení a války. Měla jsem možnost setkat se tváří v tvář s hloubkou lidského utrpení a rovněž s mimořádnou odolností a lidskostí, které z něj mohou vzejít. Homérova poezie k této lidské zkušenosti promlouvá silně a hluboce.