Obsah

Sobota 21. června 1997, 00:07

ČTVRTEK 5. ČERVNA, SOUČASNOST

1

2

3

4

5

6

7

8

9

Sobota 21. června 1997,00:46

PÁTEK 6. ČERVNA, SOUČASNOST

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

Sobota 21. června 1997,01:04

SOBOTA 7. ČERVNA, SOUČASNOST

21

NEDĚLE 8. ČERVNA, SOUČASNOST

22

23

24

PONDĚLÍ 9. ČERVNA, SOUČASNOST

25

26

27

28

29

30

31

Sobota 21. června 1997,01:57

PONDĚLÍ 9. ČERVNA, SOUČASNOST

32

33

34

Sobota 21. června 1997,02:24

PONDĚLÍ 9. ČERVNA, SOUČASNOST

35

36

Sobota 21. června 1997,03:02

PONDĚLÍ 9. ČERVNA, SOUČASNOST

37

Sobota 21. června 1997,03:27

PONDĚLÍ 9. ČERVNA, SOUČASNOST

38

39

40

41

STŘEDA 18. ČERVNA, SOUČASNOST

42

43

44

Sobota 21. června 1997,04:03

Poděkování

Přeložila Jana Jašová

THE DYING LIGHT

Copyright © Daniel Aubrey, 2025

All rights reserved.

České vydání © Bourdon, 2026

Překlad © Jana Jašová, 2026

Návrh obálky © Miroslav Hašek, 2026

Zpracování obálky © Jiří Dvorský, 2026

ISBN: 978-80-7611-384-8

Tobě, D. D.

Jsi úžasný člověk.

Sobota 21. června 1997, 00:07

Bylo už po půlnoci, ale pořád dost světla na to, aby se dal rozeznat statek na pobřeží. Když k ostrovu připlouvali, vnímal ho Michael z lodi jako černou kupu tyčící se nad okraji dalších dávno opuštěných budov. Jako osiřelý zub v prohnilém úsměvu.

Sevřel chladné zábradlí a snažil se nemyslet na to, jak se mu po zádech prochází mráz. Vybavil si matčino rčení „někdo ti přešel po hrobě“, rázem ho zavalil smutek a vzápětí i touha mámu obejmout. Už ani nevěděl, kdy se k tomu odhodlal naposledy. Tohle nečekané vědomí ho překvapilo a utvrdilo v tom, co už věděl, jenom si to celou dobu nemínil připustit – že dělají kurevskou chybu.

Ohlédl se po ostatních a zjistil, že nikoho jiného to podle všeho neděsí. Věděl, že se musí ovládnout, aby si parťáci nevšimli, že začíná panikařit. Šanci protestovat promarnil zhruba před hodinou, když ještě seděli ve studené stodole u Rabbieho, kde se ožírali, sjížděli trávou a pořád dokola si pouštěli album (What’s The Story) Morning Glory? od Oasis. On ho nevybral. Dal by cokoli za to, jen aby nemusel popáté nebo pošesté poslouchat debilní odrhovačku „She’s Electric“. Jenže i kdyby proti tomuhle riskantnímu podniku protestoval nahlas, přehlasovali by ho – pět na jednoho. Rabbie, Jake i všechny tři holky tam plout chtěli. Vypadal by jako posera. A zároveň si připomněl toužebný pohled Aliciných krásných oříškových očí… Je mu už sedmnáct, není žádný usmrkánek. Nejspíš poslední z party, kdo ještě neměl holku, teda pokud se vůbec jejich báchorkám dá věřit. Cítil se kvůli tomu trapně. Navíc se Alice jinou noc z domova hned tak nedostane, a proto mají první a nadlouho poslední příležitost strávit delší čas spolu. Takže když totálně ožralý Rabbie zaječel, že by se měli vkrást na jachtu jeho táty, přeplavit se na Copinsay a pořádně si na tom neobydleném ostrově zařádit, halekal Michael na souhlas s ostatními.

„Jo, kurvafix, jde se na to!“ povykoval nadšeně.

A snad i utrousil: „Co by se nám asi tak mohlo stát?“

Okraj severního obzoru dál zářil nažloutlou zelení. Letní slunce se za ním pro dnešek skrylo jen nakrátko – ani ne za čtyři hodiny vyjde s příslibem nejdelšího dne roku. Vysoko nad ostrovem se koneckonců dál klenula modrá obloha, pořád natolik sytá, aby přesvítila i nejzářivější hvězdy a nesmělý srpek měsíce. Rabbie vypnul motor a loď se nechala tiše unášet vlnami ke skromnému dřevěnému molu vybíhajícímu z pláže. Michael si všiml, že se k němu přibližují hrozně rychle. A taky že jo: vrazili do něj tak, že vepředu něco hlasitě křuplo. Ten mamlas Rabbie by neuměl kormidlovat ani zastřízliva. Ostrov Copinsay se sice nacházel ani ne hodinku plavby od většího South Ronaldsay, a přesto se do toho dobrodružství neměli bez důkladnější znalosti počasí pouštět. Jenže když Michael neprotestoval předtím, byl radši zticha i teď. Stejně jako se večer nezajímal, jak to, že si Rabbieho táta může dovolit takovou motorovou jachtu nebo k čemu ji chovatel dobytka vlastně využije. Rabbie je ovšem jen kámoš jeho kámoše, zatím se moc neznají, nicméně Michaelovi už došlo, že na tuhle rodinku bude lepší se zbytečně nevyptávat.

Vyskočil na molo a zadoufal, že se pod ním okamžitě neproboří, protože na ta chatrná prkna se zjevně nikdo nepostavil už celá desetiletí. Šlehl pohledem k přídi jachty, aby zjistil rozsah škod, a natáhl ruku k Alici. Molo se pod ním rozhoupalo jako provazový most, protože na něj právě doskočil i Jake. Ten se bleskurychle otočil, aby stihl pomoct vystoupit Kelly dřív, než se toho ujme Rabbie, a na Michaela a Alici tak zbyla Isla. Z výrazu její tváře uhodl, že kdyby se předtím ve stodole býval ozval, třeba by měl při hlasování spojence.

„Kdo k tomu baráku doběhne poslední, musí vojet Islu Gunnovou!“

Rabbieho výkřik proťal příšeří a pak následovalo mocné šplouchnutí, protože ten ožralý magor skočil z paluby do vody placáka. Odpověděl mu jen rozezlený křik ostrovních ptáků. Na protest proti vpádu lidských vetřelců se jejich temné hejno vzneslo ke světélkující obloze.

„Čuráku,“ utrousila Isla se sklopenou hlavou, až jí blond ofina zakryla oči. Zlostně si pohrávala se stříbrným náramkem na útlém zápěstí. Rabbie mezitím vylezl z vody a vystřelil po úzkém pruhu písku k pahorku tvořícímu základ ostrůvku Copinsay, na který ze všech stran dorážely vlny. Kelly a Jake byli už o kousíček před ním a hnali se ke staré farmě. Isla a Alice trpělivě čekaly, až Michael zkontroluje úvaz lodi, jehož pevnost pro jistotu znovu ověřil. Připlout sem v tuhle pozdní hodinu bylo riskantní samo o sobě – a uváznout tady by byla hotová noční můra.

„Nešukala bych s Rabbiem Cleatem, ani kdyby to byl poslední chlap na zeměkouli,“ zabručela dotčeně Isla.

„Jen jestli tomu pablbovi nelichotíš,“ přisadila si Alice. „Do chlapa má daleko. Zvlášť jestli je pravda, co říkala Sally McGregorová.“

Dívky se vzápětí rozesmály tak zasvěceně, až se z toho Michaelovi scvrkly koule.

„To je snad dneska večer poprvý, co ses zasmála,“ dodala Alice a vzala parťačku kolem ramen.

„No… nedopadlo to zrovna podle plánu,“ povzdechla si Isla, když ve třech vykročili.

„Jakože s tebou a Jakem? Tak proto jsi s náma?“

„Hele, rozhodně ne kvůli tomu kreténovi Rabbiemu, že jo. A tenhle je už zadanej.“

Blondýnka se natočila k Michaelovi, který vedle nich mlčky rázoval pískem, a pak obě dívky zase vyprskly smíchy.

„Typ, jako je Kelly, by teda Jake nikdy nebalil,“ poznamenal.

„Vy jste nejlepší kámoši, že jo?“ ujišťovala se Isla.

Pokrčil rameny. „Kámoši určitě. Jestli nejlepší, těžko říct.“

„Ale no tak. Ve škole jeden bez druhýho nedáte ránu. Jste srostlý jak siamský dvojčata.“

Ucítil, jak mu červenají tváře. Doufal, že si toho dívky v šeru nevšimnou.

„Mluví někdy o mně?“ chtěla ještě vědět Isla.

„O tobě?“ Ten dotaz se mu málem vzpříčil v krku. Jake Drever věnoval mraky času řečnění o spoustě holek – vážně to byla většinou příšerná nuda –, ale Islino jméno od něj Michael nejspíš nikdy neslyšel.

Přesto se mu nechtělo zadusit jiskřičku naděje v jejích očích.

„Ehm… jo, určitě mluvil. Líbíš se mu.“

Když Isliny oči zatěkaly v jeho obličeji, v bělmu jí uvázlo bledé světlo obzoru. Otočila se k Alici a ucedila: „No jestli šuká stejně mizerně, jako lže, čeká tě taky noc na hovno.“

To už Michael zrudl jako rajče.

Konečně dohonili ostatní. Pláž před nimi se v těch místech půlila, aby zvládla obejít kamenitý výběžek souše, na němž se tyčil ten dům a okolní hospodářská stavení. Ubytování pro zemědělské dělníky, kteří na téhle farmě pracovali, když Copinsay ještě prosperoval. Michael slýchal, že rodina, která to tady vlastnila, měla třináct dětí a že jedna z těch budov byla nadepsaná ŠKOLA. Zato teď většinu prázdných oken zakrývaly kovové mříže a vybledlé cedule zakazovaly vstup nepovolaným osobám.

Parta varování nedbala.

Jake zkusil otevřít vstupní dveře farmy. Aspoň že tahle stavba působila netknutě – byla v pozoruhodně zachovalém stavu vzhledem k tomu, že poslední zdejší obyvatelé odtud odešli před čtyřiceti lety. Dokonce ani neměla vytlučená okna. Vchod nebyl zamčený, jen zaseknutý. Jake si zkoušel vypomoct ramenem, když vtom k němu zezadu přiběhl o hlavu menší Rabbie a vší silou do něj vrazil. Dřevo zapraskalo, povolilo a dveře se zprudka rozletěly. Přiopilý Rabbie se sesul na zápraží a rozštěkal se blahem jako hyena.

Michael stál až za dívkami a naslouchal, jak se zbytek výpravy nervózně pochechtává. Ani se po něm neohlédli. Pak jeden po druhém vešli dovnitř a nechali ho venku stát samotného. Naslouchal, jak vítr kvílí mezi budovami, mezi něž ve strašidelném příšeří dopadaly jejich neproniknutelné stíny. A v povzdálí ustavičně vzdychal jakýsi mocný tvor, až mládenci připadalo, že se po něm co nevidět vrhne. Co chvíli se ozvalo i zadunění, které celým ostrovem otřáslo jako rána z děla z nedalekého bitevního pole. Pak mu došlo, že ty zvuky způsobuje neúnavný pohyb Severního moře narážejícího o útesy na vzdálenější straně ostrůvku. Připadalo mu zvláštní, že se ocitl zrovna v místech, kde bylo jindy úplně liduprázdno. Takovou míru odloučení zažíval i na Orknejích vůbec poprvé. Jeho oči přitahovaly temné otvory v rozpadající se budově naproti farmě. Zkoušel si představit, jaké to asi bylo, když se tady žilo a hospodařilo. Jeho nespoutaná představivost vykouzlila z nicoty ony dávné duše, které tu přebývaly, a teď jsou pryč. Znovu se zachvěl.

„V pohodě?“

Alice na něj čekala ve dveřích. Odhrnula si z obličeje pramínek kaštanových vlasů.

Přikývl. „Akorát jsem si měl vzít bundu.“

Přistoupila k němu blíž. Usmála se, vzala ho za ruce a položila si je kolem pasu. „Můžeš se ke mně přitulit, jestli to pomůže.“

Když ho políbila, ucítil přímo elektrický výboj a ten vzruch okamžitě dospěl i do oblasti pod poklopcem. V duchu se modlil, aby si toho nevšimla.

Usmála se, přestože měla rty pořád přitisknuté k jeho.

„Nejspíš se už rozehříváš,“ špitla laškovně, čímž to celé jen zhoršila.

Prokrista, tohle je vážně k neuvěření. Snažil se zapudit veškeré rozptylující myšlenky, aby si tu chvilku pořádně vychutnal, ale přemohly ho protichůdné emoce. Hrozně Alici chtěl, vážně moc… ale pokud si tělo žádá tohle, proč se zároveň cítí tak –

Náhle se z domu ozvalo zapraskání a pak Islino zavřísknutí. Oba se od sebe odtrhli.

Na okenní římsu obýváku někdo z party postavil kempingovou lampu na baterky, kterou na ostrov dovezli ze stodoly u Rabbieho. Její dlouhé namodralé stíny zalévaly téměř holou místnost, kde pod klaustrofobicky nízkým stropem houstl zatuchlý vzduch. Na oknech zůstaly ještě zpola zatažené závěsy. Polstrované křeslo a dřevěnou houpací sesli někdo srazil k sobě, v rohu místnosti stál stůl se třemi židlemi. Čtvrtá se válela rozbitá u Rabbieho nohou.

Když dovnitř vběhli Michael a Alice, zvedl Jake další židli a vší silou s ní mrštil proti zdi. Rozlomila se s ohlušujícím praskotem.

Isla znovu zavřeštěla a dlaně si tiskla k uším. Kelly jen přihlouple hýkala.

„Co to sakra vyvádíte?!“ zaječela Alice.

„Je tady zima jak v prdeli ledního medvěda,“ hlásil Jake a hrábl po další židli. „Potřebujem dřevo na zátop.“

„To jako vážně? Tohle přece někomu patřilo. Byl to jejich nábytek,“ hájila statek dívka.

„No jo, ale asi se pro něj hned tak nevrátí, co?“ namítl Rabbie a místnost se otřásala jeho příšerným chechtotem.

Michael div nenadskočil, protože v tu ránu vzala zasvé i třetí židle.

Rabbie zvedl tu zbylou. Alice k němu přistoupila, a než stačil opěradlem hodit proti zdi, drapla ho za zápěstí. V bleděmodrém přísvitu lampy Michael zahlédl vybledlé obrysy na stěnách. Tam asi dřív visívaly obrázky. Netušil, co se stalo – snad se Aliciny nehty zaryly do Rabbieho kůže –, ale ten mamlas najednou vyjekl a židli upustil. Kelly zase pobaveně zahýkala, i když bylo všem jasné, že veškerá legrace končí. Z Rabbieho obličeje vyšlehl hněv, jako když se do krbu přiloží třísky.

Kdosi z nich zalapal po dechu, když vrazil Alici facku. Znělo to jako prásknutí bičem. Razance toho úderu Michaela vykolejila – zůstal stát jako přikovaný. Měl by svou dívku začít bránit, jenže se na nic nezmohl. Místo něj přiskočil k Rabbiemu Jake a popadl ho za paži.

„Co to do prdele děláš, chlape?“

„Dej ze mě kurva ty pracky pryč!“

„Rabbie, přestaň!“

Strop jako by se v tu chvíli ještě o pár čísel snížil a světlo lucerny nemilosrdně zbělelo.

Jake zůstal stát mezi Rabbiem a Alicí jako hráz a všichni se pokusili vzpamatovat. Ztěžka oddechovali, vyšší bijec držel menšího v šachu a dívka si tiskla ruku na tvář. Michael cítil, jak se mu stahuje hrdlo, když se Rabbie obrátil k němu. Bělma očí se mu v ostrém přísvitu leskla.

Ohrnul rty v pohrdavém úšklebku. „Nechceš si tu svou mrchu připnout zpátky na vodítko, Měkkejši?“

Tohle si žádalo odpověď a on moc dobře věděl, že by měla být rázná.

Přesto se k ní neodhodlal.

Alice se k Michaelovi natočila, ale za pohled jí nestál. Beze slova kolem něj proběhla na chodbu a utekla do patra.

Vlekl se za ní, za zvukem kroků dupajících po nerovných dřevěných schodech. Našel ji v ložnici na konci podesty, jak sedí na holé matraci na stařičké kovové posteli. Proti ní bylo okno, avšak světlo ze zešeřelé oblohy nad ostrovem bylo příliš slabé, než aby přes tabulky zanesené ztvrdlou solí proniklo dovnitř. Stěží rozeznával Alicin obličej, ale její pláč ho drásal.

Když se k ní posadil, rám postele zaskřípěl. Matrace ale byla překvapivě pevná.

Položil jí ruku na zápěstí. Vyškubla se mu.

„Proč jsi nic neřek?“

Povzdechl si. „Promiň.“

„To si jako vážně myslíš, že ‚promiň‘ stačí?“

„No… nevím… cos chtěla, abych udělal. Je to jeho loď, nemůžeme –“

„Jo, takže on si prostě bude dělat, co si umane? Může mě klidně mlátit, protože potřebujem, aby nás zase odvez domů?“

„Ne, to samozřejmě ne, myslel jsem to tak –“

„Přestaň, Měkkejši. Všichni jste stejný sráči.“

„Kdo všichni?“

Náhle místností zvolna proplulo matné světlo – kužel paprsků ostrovního majáku na východním útesu. Odhalilo slzy na jejích tvářích, když se zadívala směrem k oknu. Otřela si je rukávem a popotáhla nosem. „No chlapi. Plná huba keců, ale když vás doopravdy potřebujeme…“

Michael otevřel pusu, aby zaprotestoval, a pak si rozmyslel i tohle. Zvedl se z matrace a popošel k oknu. Opřel si čelo o zašlé sklo a zadíval se na obrysy rozpadajících se stavení i pole za nimi. Ty čtyři hodiny do východu slunce mu připadaly nekonečné. Kéž by se dal vrátit čas až k momentu té hádky, aby zareagoval jaksepatří. Anebo ještě dál – až na úvod večera, kdy si dali s Alicí schůzku. Mohli se tehdy rozhodnout, že oslaví noc slunovratu jen ve dvou, a vykašlat se na Jakea a jeho bandu. Pak maják v dálce znovu zablikal a v tu chvíli Michael na stěně u okna zahlédl nějaký nápis. Naklonil se blíž. Na olupující se tapetě spatřil slabé tahy tužkou a vyrytá znaménka.

Chvíli mu trvalo, než sdělení pochopil.

„No ne! Alice, pojď se kouknout.“

Ani se nehnula.

Zase se otočil k čarám na zdi a zkoumal písmena a čísla, v příšeří sotva zřetelná. S. Groat, 23. C. Groat, 27. Jména a nejspíš i roky narození těch, co tu kdysi bydleli. Tady asi mívali dětský pokoj.

„Někdo tady psal na zeď,“ vábil dívku k sobě. „Vypadá to, jako by si tady zaznamenávali výšku dětí, jak rostly. Ježíši, nechce se mi věřit, že se to do–“

Zarazil se.

Na okamžik se mu zazdálo, že za to může čistě jeho fantazie. Za ten pohyb venku, který zachytil periferním viděním.

Jenže pak si toho mihnutí všiml znovu.

„Alice.“

Ticho.

„Alice, vážně, pojď –“

„Vysmahni a nech mě tady samotnou.“

„Venku někdo je.“

Jeho hlas byl stěží hlasitější než šepot. Tentokrát zaslechl, jak postel zavrzala.

Zakrátko na tváři ucítil její dech. „Cože?“

Nespouštěl oči ze dvora. Z toho místa, kde v přísvitu lampy dole na okně naposledy zahlédl tu temnou siluetu – z koutu mezi hospodářskými budovami, kam po přeběhnutí volného prostranství zaplula.

„Přestaň si kurva vymejšlet, Mikeu.“

„Je to pravda. Přísahám na život svý mámy, že jsem vi–“

A zas. Hýbe se to. Je to člověk, o tom nemůže být pochyb. Teď přeběhl od zborcené kůlny ke staré škole.

„Tamhle! Řekni, žes to viděla taky!“

Otočil se k Alici a zjistil, že v obličeji mrtvolně zbledla. Nevypravila ze sebe nic, ale její barva mluvila za vše. Takže to nejsou vidiny.

Nejsou na ostrově sami.

ČTVRTEK

5. ČERVNA,

SOUČASNOST

1

To ticho ho zneklidňovalo. Působilo nepřirozeně, dokonce i tady venku. Jako by samy kopce zatajily dech.

Detektiv inspektor Fergus Muir poodešel od shluku policejních vozidel blokujících silničku do Rackwicku. Zastavil se u okraje asfaltu, zvedl ruku k čelu a rozhlížel se v jitřním slunci, dokud nezaostřil na vzdálený balvan za bujným vřesovištěm. Dnes ráno nefoukalo, proto to zvláštní ticho. Nehledě na světovou stranu odtud moře nikde nebylo dál než tři kilometry, jenže svěží červnový vzduch pořád zůstával pozoruhodně nehybný. I když se muži a ženy v policejních uniformách hemžili kolem vozovky a stezky ke Dwarfie Stane jako broučci ve vřesu, údolí dál halilo všudypřítomné ticho. Zdejší poklid na něj působil tak neprostupně, že by ho nejspíš nenarušil ani rutinní policejní průzkum. Detektiva napadlo, jestli sem ten člověk nepřišel zemřít právě proto.

„Vyhlížíš skřítky, co?“

Pousmál se, sotva tu otázku zaslechl. Nemusel se otáčet, aby věděl, čí je to hlas. Jestli tohle ticho někdo zvládne narušit, zařídí to konstábl Jim Brannigan osobně.

„Na ně je moc jasno,“ podotkl. „Asi nebudu mít štěstí.“

Bylo ještě brzy, krátce po osmé, ale letní slunce už nad útesy na vzdálenější straně údolí vystoupalo před drahnou dobou. Tak či onak ještě nemělo patřičnou sílu, aby z Fergusova organismu vypálilo následky chatrného spánku. Telefonát ho zburcoval ještě před šestou, vyčerpaného a překvapeného, že v té noční mizérii vůbec dokázal zabrat. Spánek přitom dlouho ne a ne přijít, dokonce ani nad ránem, kdy se rozpršelo a do ložnice se vplížilo ponuré šero. Do žaludku se mu nanovo zahryzla bolest. Pootočil hlavu k nočnímu stolku, kde spatřil téměř vypotřebované plato aspirinu a prázdnou sklenici. Rozhodl se, že radši polkne dva prášky nasucho, než aby musel vylézt z postele a jít si pro vodu.

Teď u silničky si prohrábl vrabčí hnízdo břidlicově šedých vlasů a upřel pohled na obrovský kvádr pískovce o pár set metrů dál. V očích toho, kdo to na Orknejích neznal, musel představovat další z bezpočtu balvanů, které v tomhle sevřeném údolí kdysi zanechal ledovec. Jeho ohromná síla tu před tisícovkami let vymodelovala pichlavé pahorky i pochmurné stěny útesů, nicméně tenhle kámen byl jiný. Výjimečný. Dávno před událostmi dnešního rána.

„Třeba za tu polízanici vopravdu můžou skřítci,“ prohodil konstábl, když se postavil vedle něj. „Anebo obři… Vsadil bych se, že místní na ně pořád věří, no né?“

Fergus se zakřenil a zadíval se na něj. Jim si odhrnul pramen neposedných šedin, které mu vyklouzly zpod čapky, a unaveně pohled opětoval. Zdálo by se, že je to následek dlouhé noční směny, ještě prodloužené nenadálým výjezdem na ostrov Hoy, ovšem to by ho inspektor nesměl znát. Tenhle konstábl odjakživa budil dojem, že mele z posledního, a přesto byl pevným pilířem orknejské policie, u níž sloužil stejně dlouho jako on. Vlastně ještě déle. Fergus by přísahal, že Jim patřil k jejímu inventáři už před čtvrt stoletím, kdy ke sboru nastupoval on. Nepatřil k těm policistům, jejichž tváře se objevují na náborových letácích Skotské policie, a v práci se zrovna nepřetrhnul – i to se vědělo. A přece si nedokázal pomoct: měl toho chlapa rád.

„Byls na místě činu jako první, je to tak?“ ověřil si.

„Ke svý smůle. Chceš po mně hlášení, nebo potřebuješ nad případem eště minutku hloubat?“

„Sem s tím.“

Jim začal odříkávat, co se jim zatím podařilo zjistit. Krátce po šesté ranní zavolali na tísňovou linku nějací turisté. Našli prý bezvládného muže uvnitř neolitické hrobky Dwarfie Stane, komory vytesané do nitra zdejšího pískovcového kvádru, kterou před šesti tisíci let vyhloubili lidé díky nesmírnému odhodlání výlučně kamennými nástroji.

„Utábořili se tady přes noc,“ vykládal konstábl a pokývl k parkovišti asi dvacet metrů od nich. Stál na něm zelená dodávka VW Transporter v kempingové úpravě a u něj dvojice, odhadem pětatřicátníci až čtyřicátníci. V obklopení přesily policejních vozů, které jejich přívěs zablokovaly, vypadali dost rozhozeně. „Zřejmě chtěli bejt dneska první, kdo si hrobku projde, aby ji měli brzo po ránu jen pro sebe. A zrovínka todle jim teda nevyšlo.“

„Koho sem vyslali z nemocnice?“

„Ňákýho Keogha, Irčana. Nikdá jsem ho nepotkal.“

Detektiv nad tím kroutil hlavou. Ani on doktora toho jména neznal – a to si myslel, že teď už na ostrovech zná úplně každého.

„Prohlásil ho za mrtvýho, eště než jsme sem dorazili.“

Fergus vzhlédl. Nikde nebylo ani vidu po letecké záchrance, kterou sem povolali. Rachot vrtulníku by nepřeslechli.

Jim jako by mu četl myšlenky. „Už by tady stejnak nebyli k ničemu, tak se eště za letu vrátili na základnu, kdyby je potřebovali vodjinud. Toho chudáka vyzvedne normální sanita, ale zatím jsme vo ni nepožádali. Je nám jasný, že se tady budeš chtít nejdřív porozhlídnout.“

„Tušíme, kdo by to mohl být?“

„Já ho neviděl. Snad sis nemyslel, že se budu ve svým kmetským věku drápat nahóru,“ naštětil se Jim a pokývl k balvanu. „Poslal jsem tam Kate. Všechno zajistila. A je tam furt na hlídce. Můžu ti akorát říct, že je to chlap, běloch, asi kolem šedesátky. Podle doktora byl vzhledem k barvě tváře mrtvej už pěknejch pár hodin, když ho ty dva našli.“

„Měl u sebe nějaký doklad?“

„My ho neprohlíželi. Kate dělá všecko podle předpisů. Nedotkne se ho, dokavaď jí někdo z kriminálky nedá pokyn, že to má udělat.“

Fergus přikývl. Konstábla Flynnovou znal dobře a ulevilo se mu, že předpokládané místo činu zajišťuje právě ona. „A ty sám máš dojem, že je to mnoho povyku pro nic?“

Jim pokrčil rameny. „Fergie, dyť mě znáš. Dycinky pragmatik.“

Detektiv se v hloubi duše usmál. U nich na stanici Jimovi přišili spíš přídomek lenoch.

„Doktor prej nemůže jen tak vod pohledu určit, co se tomu chudákovi stalo, ale vypadá to spíš na smrt z přirozenejch příčin,“ pokračoval starouš. „Nejsou vidět žádný řezný rány ani modřiny. Žádnej náznak, že by mu někdo ublížil. Podle něj to prej vypadá, jako by si tam vylez schrupnout, a už se holt neprobudil.“

Fergus se ohlédl k parkovišti. Dvojice turistů pořád přešlapovala u karavanu. „A s nimi už jsi mluvil?“

„Si piš. Anglickej páreček na dovče. Bothamleyovi, Lorna a Craig. Milí lidi, což vo to. Ta Lorna je zdravotní sestra. To vona volala na tísňovou.“

„Říkals, že tady v noci tábořili. Neviděli nebo neslyšeli něco?“

„Prej né.“

„Myslíš, že budou mluvit i se mnou?“

„No to bych řek. Paninka vobzvlášť. Doktor je prohlíd, než vodjel, a prej žádný známky šoku. Zdržujem je tady jedině kvůlivá tobě.“

Detektiv se znovu zadíval přes údolí, v hebkém ranním světle tak čarokrásně opuštěné. Za nimi se prudce zvedaly zelené svahy nejvyššího orknejského vrchu Ward až k modré obloze skoro bez mráčku a za vřesovištěm se tyčila stěna žulových útesů Dwarfie Hamars, vytvářející místní megalitické hrobce patřičně dramatický rámec. Vzduch byl ještě chladný, ani jasné červnové slunce ho zatím po nočním dešti nestačilo vysušit. Jenom větřík, který sem konečně zavanul od úžiny Hoy, byl poněkud lezavý. Živá připomínka toho, jak daleko na severu pobývají.

„Ať je to, kdo chce, zatoulal se sem hodně zdaleka,“ poznamenal Jim, jako by zase četl detektivovy myšlenky. „Jsme tak pět kiláků vod Rackwicku. A k nejbližším barákům je to vocaď nejmíň tři. Navíc sám vidíš, že na parkovišti nestojí žádný další auto. Plahočit se sem v noci pěšky je teda pořádná štreka.“

„Nepřipadá ti to zvláštní?“

„Víš moc dobře, že tyhle specialitky jsou náš denní chleba. Nemusíme za nima hledat hned něco podezřelýho. Třeba byl ten chudák dementní a zatoulal se sem… I takový případy jsem už zažil.“

Což nebyla poznámka od věci – zažil je i Fergus. Až zjistí totožnost mrtvého, snad se brzy ukáže i to, jestli nepřichází v úvahu podobná diagnóza.

„Objevil ten doktor Keogh ještě něco?“

Konstábl zavrtěl hlavou. „Moc nám toho fakt říct nemoh. Nic nebudem vědět s jistotou, dokavaď nedostanem výsledky pitvy.“

„Takže jste ho požádali, aby se pak zastavil na stanici?“

„Jo, přesně na to jsem ho upozornil,“ přikývl Jim. „Vypadal dost rozčileně. Údajně je na Orknejích sotva pár tejdnů a maloval si, jak tady upustí páru. Umluvila ho k tomu jeho paní. Prej divoká příroda, pláže, klídek a podobný vejmysly.“

Vtom Fergus přes Jimovo rameno zahlédl, jak na něj v dálce mává seržantka Eilidh Murrayová. Tiskla si telefon k uchu a netvářila se dvakrát nadšeně.

Zacukaly mu koutky, protože se mu hned vybavila vzpomínka na jinou akční ženu. Když konstábla obcházel, položil mu ruku na rameno. „A víš, Jime, že zrovna tohle jsem přednedávnem taky slyšel?“

2

Stála u kapoty Fergusova černého Volkswagenu Passat s telefonem u ucha a spílala nějakému nebožákovi na druhém konci drátu, že si z ní „snad dělá prdel“.

Detektiv se ušklíbl, zatímco se k ní zezadu blížil. Nemínil ji vyrušovat, jestli je zrovna v ráži. Nemohly to být víc než tři měsíce, co se Eilidh v Kirkwallu objevila. Předtím dělala na kriminálce v Perthu a za poslední léta byla nejspíš první policistkou, kterou se sem orknejskému oblastnímu velitelství policie podařilo ze skotských zálivů přetáhnout. Ztělesnění ženské živelnosti. Přesně to, co jejich otupělý tým potřeboval.

Když si všimla, že jí stojí za zády, odtáhla mobil od ucha. „Forenzní oddělení,“ vysvětlila. „Podle nich sem patolog dorazí nejdřív za dvě tři hodiny.“

„Z Aberdeenu je to kus cesty, pak připočítej trajekt z ostrova Mainland a přejezd autem z Lyness až sem. Překvapilo by mě, kdyby to zvládl dřív než za čtyři.“

„Prokrista, jak tady vůbec můžete něco vyšetřovat?“

„Zatím to vcelku zvládáme.“

Nakrčila obočí. „Ale to není tak úplně pravda, že jo.“ Načež bradou pokývla k manželům Bothamleyovým a otočila list. „Mluvils s nima?“

„Ještě ne, šéfko.“

Eilidh se významně ušklíbla. „Taky že bych měla dostat tvoje místo. To se ti snad doneslo, ne?“

„Je tvoje. Jen co odejdu do důchodu.“

„Tak to už nejspíš nebudu čekat dlouho. Jdeme na to?“

„Až po vás, madam.“ Fergus udržel kamenný výraz, když pokynul paží a nechal se vést.

Volkswagen anglického páru byl jediným civilním vozidlem na parkovišti, jak ostatně stačil postřehnout i Jim. Jeho plocha byla vyasfaltovaná, stejně jako příjezdová silnička, a po nočním dešti vlhká. Nikde žádná suchá plocha po vozidle, s nímž by snad někdo třetí nedávno odjel, tedy až na obdélník pod karavanem Bothamleyových. Eilidh se manželům představila a ukázala jim průkaz, on udělal totéž. Rád kolegyni přenechal otěže výslechu a v myšlenkách se vmžiku přenesl k úvahám nad penzí, když už to nakousla. Už celé měsíce si odškrtával dny jako na vojně – zbývalo půl roku. Zatím nijak důkladně nepromýšlel, co si s takovou porcí volného času počne, ale tušil, že náplň se najde.

Turisté se netvářili, že by jim vadilo odpovídat na otázky policistů podruhé. Všechno už sice vylíčili konstáblu Branniganovi, ale Fergus vycítil, že kolegyně si to bude chtít vyposlechnout sama. A možná pak porovná tuhle výpověď s tou časně ranní. Podobnou taktiku dřív využíval taky. Ne že by měli důvod manželům nevěřit, neřku-li je z něčeho podezírat. Doktor Keogh byl zřejmě skálopevně přesvědčený, že smrt nenastala cizím zaviněním.

„Kempovali jsme tady přes noc,“ spustila Lorna. „Věděli jsme, že přes den tady bývá hodně rušno, a chtěli jsme být ráno u hrobky první. Vypadá to ale, že nás někdo předběhnul, viďte?“

Aha. Černý humor profesionálky, která ve špitále čelí smrti den co den. Manžel po ní loupl pohledem, který jako by ji napomínal: To snad nemyslíš vážně? Detektiv nedokázal potlačit úsměv.

„Viděli nebo slyšeli jste v noci někoho dalšího?“ zajímala se Eilidh.

„Nikoho. Nebo spíš těžko říct, jestli jel zrovna někdo okolo,“ odpověděla Lorna.

„V kolik jste šli spát?“

„Stáhli jsme rolety asi tak… kolik bylo, Craigu?“ zeptala se manžela, který byl pořád strašně pobledlý.

„Půl dvanácté.“

„Bylo ještě světlo,“ dodala Lorna.

„A nevšimli jste si, že by sem předtím někdo přijel a zase odjel?“ pokračovala Eilidh.

„Ne, měli jsme to tady jen pro sebe.“

„A šli jste se včera večer podívat k hrobce?“ ozval se Fergus. „Než jste se uložili na noc?“

Lorna vysvětlila, že sem dorazili poměrně pozdě. Večer strávili túrou z Rackwicku na vrcholek útesů, aby mohli pozorovat skálu Old Man of Hoy při západu slunce. „Jenže jsme si neuvědomili, že teď zapadá o dost později, takže jsme to vzdali a vrátili se zase k autu. Navíc se zatáhlo, a tak jsme se rozhodli, že nemá cenu tam dál postávat. Ke všemu foukal ten zatracený vítr. Když jsme teda zaparkovali tady, byli jsme úplně vyřízení a rozhodli se, že si prohlídku hrobky necháme až na –“

„Takže v kolik hodin jste sem přijeli?“ přerušila ji Eilidh.

Lorna se znova podívala na Craiga. „Ne moc dlouho předtím, než jsme zatáhli. Někdy kolem jedenácté.“

Fergus si kladl na srdce, že se musí doptat, v kolik hodin tu proběhla poslední prohlídka s průvodcem. To by jim umožnilo stanovit přesnější časové rozmezí.

Eilidh mezitím zkontrolovala, jestli Bothamleyovi sdělili policii při předchozím výslechu veškeré podrobnosti o dalším průběhu dovolené – kam mají namířeno teď a kdy se vracejí do Anglie. Pak jim poděkovala za ochotu a omluvila se za průtahy.

„Ještě něco,“ ozvala se turistka a zase se pátravě podívala na manžela. „Když jsme přijeli, bylo tady auto, že jo?“

„Myslíš to, co jsme viděli na silnici před sebou?“ podotkl Craig.

„Jo, ale na parkovišti nestálo. Prostě když jsme sem přijížděli, zahlédli jsme před sebou na silnici auto. Jelo zvláštně pomalu, jako by se teprve rozjíždělo.“

„Dokázala byste ho popsat?“

„V tom šeru už nebylo moc vidět, ale mělo světlou barvu. Možná bílou, nebo snad stříbrnou,“ odpověděla Lorna. Další upřený pohled na Craiga. „Rozhodně to musel být novější model. Takový ten tichý, na elektriku, co si pořídil tvůj bratranec. Aspoň tak mi to přišlo podle zadních světel – mělo na zadku tu červenou světelnou lištu, co vypadá jako kancelářská svorka.“

„Polestar,“ přikývl Craig. „Jo, to mohlo být ono.“

Fergus mrkl na Eilidh a ona na něj. Nikdy o žádném zatraceném polestaru neslyšel, avšak vystopovat tohle málo vídané auto bude snazší, než kdyby to byla obyčejná fiesta nebo corsa, přestože neznají jeho registrační značku. Získali sice jen střípek cenné informace, ale zaplaťpámbu za něj.

Když poodešli od karavanu směrem k jeho passatu, odepnula si seržantka mobil od opasku. „Tak já povolám pár pěšáků, ať se nám poohlídnou po světlým polestaru. A taky by bylo záhodno prověřit trajekty, jestli si šofér tohohle vozu nekoupil lodní lístek. Buď je to někdo z místních, nebo sem přicestoval trajektem, ale od včerejšího večera odsud z Hoy žádný neodplul, tudíž bude tak jako tak pořád na ostrově. A jestli je to elektromobil, vyplatilo by se zjistit, kde jsou tady dobíjecí stanice. Pokud toho řidiče najdeme, můžeme ho vyslechnout a třeba se nám zúží časová proluka, ve který si ten chudák zalezl do hrobky kvůli poslednímu schrupnutí. Jsou tady někde poblíž bezpečnostní kamery, co by ho mohly zachytit? Na automatický čtečky espézetek se radši ani neptám.“

Až potom si všimla, jak se Fergus potutelně culí.

„Pardon. To mám jako předstírat, že nevím, co dělám? A počkat, až zavelíš, co provedeme teď?“

„Vypadáš tak vzrušeně.“

„A tebe to nevzrušuje? Copak ti šestý smysl nenapovídá, že tady něco nehraje?“

„Jaký smysl?“

„Když ty jsi tak ezotericky zanedbaný. No prostě instinkt – nemáš pocit, že tu něco nesedí? Tak mi třeba vysvětli, jak se sem dostal. A co tady hledal tak pozdě večer, bez auta? Jak daleko je odsud něco jako záchvěv civilizace?“

„Myslíš asi Rackwick na konci téhle silničky. Nebo Linksness na opačným konci hřebene, což mi přijde pravděpodobnější.“ Něco ho napadlo. „Je tam totiž hostel. Jen kousek od místa, kde je přístaviště trajektu pro pěší –“

Bolest, která začala být v posledních týdnech mnohem častější a silnější, se do něj znova zakousla a přerušila proud slov. Bezděčně si přitiskl dlaň na žaludek.

„Co je?“ zeptala se Eilidh.

„Nic. Nesedla mi snídaně.“

„A já myslela, že nesnídáš.“

„No právě. Takže jak dál, Murrayová? Zavoláme techniky, ať ohledají místo činu?“

Fergus nepochyboval o tom, že si seržantka všimla toho úhybného manévru i chabého pokusu o vtip, ale nijak je nekomentovala. Mocně se nadechla a rozhlédla se po údolí. „Déšť v noci beztak všechny stopy smyl. Pokud tady vůbec nějaký byly. Zatím nemáme nic, z čeho by se dalo usuzovat na cizí zavinění.“

„Až na tvůj šestý instinkt.“

„Šestý smysl.“

Inspektor otevřel kufr passatu a vytáhl z něj dva papírové forenzní overaly. „Říkej si tomu, jak chceš,“ mávl rukou a podal jednu z těch kombinéz Eilidh, „ale teď radši sami omrkneme, jestli se na tom dá stavět.“

Natáhli si obleky, zakryli si rukávy i boty a vydali se podmáčenou pěšinou vedoucí od silnice k Dwarfie Stane uprostřed údolí.

Než však k té hrobce pořádně vykročili, Fergus se zastavil.

Eilidh zbystřila. „Co je?“

„Běž napřed.“

„Nějaký problém?“

Zavrtěl hlavou a zamířil zpátky k autu. „Jenom si ještě potřebuju něco vzít,“ houkl. „Hned tě dohoním.“

„V tvý kondici, jo? Dost pochybuju.“

„Bacha na jazyk, Murrayová.“

Musel se usmát, když na něj šibalsky mrkla. Pak se otočila a rázovala k obřímu pískovcovému kvádru.

Fergus otevřel dveře spolujezdce, bleskurychle se rozhlédl, jestli se nikdo nedívá, a vytáhl telefon s předplacenou kartou.

A chvatně naťukal zprávu.

Změna plánu…

3

Měla zpoždění. Jako obvykle.

Když Freya Sinclairová zajela na rozlehlé parkoviště před základní školou v Evie, oblastní policejní velitel šéfinspektor Magnus Robertson už na plácku řečnil. Neměla proto čas posedět ještě chvíli v autě a dát se dohromady, natož si přichystat otázky, které mu potřebovala položit. Bude je muset promyslet během jeho projevu. Proč by taky poslouchala ty sračky, co z něj budou padat? Chtěla se jen ptát.

Magnus se snažil působit nenuceně. Svlékl si sako i čapku, rukávy nažehlené bílé košile si vyhrnul k loktům. Postával vedle policejního vozu vedle ženy v elegantním kostýmku a s přišitým úsměvem na rtech. Freya se dovtípila, že tohle bude zdejší paní ředitelka. Skupinka, která tomuhle tyátru čelila, byla jen o hlavu početnější. Freya poznala Iaina MacKaye z orknejské pobočky BBC Radia a pak si všimla fotografa, který přičinlivě pořizoval záběry hovořícího šéfinspektora ze všech možných úhlů. Pozadí jeho fotek tvořily svěží zelené louky, jež se tu svažovaly až k mořské úžině Eynhallow v dáli. Nejspíš někdo z řad Skotské policie, pověřený pořízením záběrů pro její sociální sítě. A pak Freye spadlo srdce do kalhot, jelikož zahlédla třetí osobu v hloučku: Gill Irvineovou. Počítala s tím, že tady její kolegyně bude, a přesto doufala v hojnější účast novinářů, aby se mezi nimi dokázala ztratit.

Když se proplétala mezi dítky v reflexních vestičkách, která jezdila kolem parkoviště na kolech, Gill se na ni zamračila. Freya se připojila ke kolegům a ze všech sil se jí snažila neodpovídat stejně nemile. Účelem dnešní huráakce bylo představení nové policejní iniciativy v zájmu zvýšení bezpečnosti účastníků silničního provozu. Proto se koneckonců konala nedaleko hlavní silnice a v obležení malých cyklistů v helmách, kteří přítomným reportérům nadšeně předváděli, co se už naučili v lekcích kolojízdy pro pokročilé.

„My policisté tady na ostrovech jednáme ve shodě s občany,“ vykládal zrovna Magnus, když se k nim pozdní příchozí přidružila. „Nejenže sloužíme místní komunitě, ale zároveň jsme její hrdou součástí.“

Freya měla co dělat, aby neprotočila panenky. Nabubřelé veřejné výstupy Magnuse Robertsona sestávaly z obehraných klišé. V posledních měsících od něj i od mediálního týmu Skotské policie neslyšela nic jiného. Jako by od jara, kdy útvar interního vyšetřování začal přezkoumávat práci místních policejních složek, přešlo jejich PR do ofenzivy. Policie ve shodě s občany a Policie jako součást komunity byly dvě ústřední argumentační linie, jež měly veřejnost ohromit, nicméně všechny tiskové konference i zprávy působily spíš jako příspěvek do soutěže o nejnanicovatější frázi.

„Zajišťovat bezpečí našich blízkých pro nás není jen práce,“ žvanil dál Magnus. Freya potlačila nutkání zvolat bravo. „Proto vám dnes s potěšením oznamuji, že zahajujeme projekt ‚Bezpečnější silnice, silnější komunity‘, který je součástí naší dlouhodobé strategie usilující o posílení bezpečnosti účastníků silničního provozu. Tato propracovaná kampaň kombinuje programy vedené příslušníky komunity s ohledem na vzdělávání a osvětu, stejně jako spolupráci s policisty, jejichž přítomnost na komunikacích bude v následujících týdnech a měsících o poznání viditelnější.“

Což přeloženo z reklamštiny znamená, že budou zevlovat mimo stanice, aby se jich detektivové z útvaru vnitřní inspekce náhodou nemohli vyptávat, uvažovala Freya. Pohodlné opatření.

Ostatně i dotčení policisté z toho budou zajisté na větvi. Vzpomínala si, jak její otec přirovnával dopraváky k „potkanům“, když byla ještě malá. Představa myšáků v policejních uniformách se zvednutou plácačkou jí přišla tak bizarní, že jí uvázla v paměti i po jeho smrti.

„Protože pasou úplně po každém, takže ani my ostatní policajti před nimi nejsme v bezpečí,“ vysvětloval jí tu přezdívku s hravým pousmáním. „Přitom požírají i vlastní druh, a tak jim říkáme potkani.“

Vtom skupinku kolem Magnuse vylekalo zatroubení klaksonu. Několik dětiček, jež tu dávaly na odiv své jezdecké dovednosti, ustrašeně vykřiklo. Všichni se otočili k černému BMW, které se na hlavní rozhodlo předjet traktor a ocitlo se v protisměru právě ve chvíli, kdy sem z křižovatky na konci silnice ke starověkému sídlišti Broch of Gurness zabočil karavan. Troubení měl zřejmě na svědomí jeho řidič. Duchapřítomně stačil dupnout na brzdu. Bavorák sebou na poslední chvíli smýkl zpátky do svého pruhu, takže se nesrazili. Mohlo to dopadnout ošklivě.

Magnus se otočil k hloučku posluchačů. „Názorná ukázka! Skoro jako by nám ti dva toužili předvést, jak nebezpečné situace někdy na silnicích nastávají.“ Kroutil nad tím hlavou. „Teď to bude vypadat, že jsme to zinscenovali.“

Hrstka přítomných se zdvořile zasmála, ale Freyina tvář zůstala kamenná. Ji by ani v nejmenším nepřekvapilo, kdyby to ten šupák naplánoval.

Policista dal konečně prostor otázkám a Gill se na kořist vrhla jako první.

„Šéfinspektore Robertsone, Gill Irvineová z Orcadianu,“ vychrlila. Vždycky uváděla celé své jméno i příslušnost k redakci, ačkoli ji tu každý znal jako své boty. „Můžete naše čtenáře ujistit, že tenhle úkol neodvede policisty od jejich hlavního úkolu, tedy od zadání chránit obyvatele těchto ostrovů před kriminalitou?“

V jejím podání to taky jako vždy vyznělo agresivně, jenže Magnuse z rovnováhy nevyvedla. Byl vůči jejím výpadům imunní a našel odpověď i na tenhle. „Naše kampaň, která poslouží všem zdejším obyvatelům, je patrně tím nejdůležitějším příspěvkem k tomu, jak na ostrovech zajistit bezpečí. Orkneje mají bohužel z celého Skotska nejvyšší podíl usmrcených při dopravních nehodách, přepočteme-li ho na kilometry silniční sítě. Nikdo z nás na to není hrdý, a je tudíž naší povinností udělat vše pro to, abychom neblahou statistiku vylepšili.“

Další otázku mu položil Iain – zajímalo ho něco v tom smyslu, jak můžou k projektu přispět běžní občané, jenže to už Freya přestala vnímat. Rozptýlilo jí zabzučení ztlumeného mobilu. Nenápadně ho vylovila z kapsy kabátu a ťukla na prasklé sklo displeje, aby se probral. Nad fotografií manžela Toma a jejich dvou psů, Luny a Thorfinna, se objevila zpráva z neuloženého kontaktu. Freya věděla, že tohle číslo patří Fergusovi. Neotevřela ji. Přečetla si jen začátek notifikace: Změna plánu, něco do toho vlezlo. Nemůžeme se sejít…

Ucítila, jako by ji v břiše začalo tlačit závaží, byť nedokázala říct proč.

„A vy, Freyo?“

Vzhlédla. Magnus Robertson i všichni přítomní dospělí upřeli zraky na ni.

„Předpokládám, že pokud Orcadian považoval tuhle událost za natolik závažnou, aby na ni vyslal hned dvě svoje reportérky, budete se mě chtít taky na něco zeptat,“ vyzval ji policista lišácky.

Zastrčila telefon do kapsy a potlačila nutkání sáhnout si na piercing v uchu, přepočítat pecičky a jednu po druhé stisknout. Byla nesvá – vlastně se už ani nechtěla na nic ptát a lomcoval s ní vztek, že je středem pozornosti. Cítila na sobě pohledy přítomných jako umouněné prsty, co jí chňapou po tvářích.

„Doufala jsem, že byste se mohl vyjádřit k úmrtí Trevora Scotta.“

Pravé oko Magnuse Robertsona slabounce zacukalo. Anebo že by bylo přání otcem myšlenky?

Jeho odpověď se tím sice o zlomeček sekundy pozdržela, nicméně vzápětí nasadil obvyklou uhlazenost. „Tragická smrt seržanta Scotta mě nesmírně zarmoutila, tak jako všechny, kdo ho znali, jakož i každého, kdo má co do činění s orknejským policejním sborem. Řadu let jsem s ním pracoval.“ Odmlčel se a polkl. „Byl to dobrý chlap.“

Freya nedokázala určit, jestli to bylo upřímné, nebo jen další herecká etuda.

„Hovořili detektivové z vnitřní inspekce s Trevorem předtím, než si vzal –“

„Paní Sinclairová, myslím, že tohle není vhodná chvíle pro vytváření spekulací ohledně jeho tragického skonu a probíhajícího vyšetřování, které ostatně ještě nedospělo k žádným směrodatným závěrům.“

„Děkuji, šéfinspektore Robertsone…“

Takže ho tu a tam přece jen něco rozhodí.