MARIE JAKOUBKOVÁ

MÁRNICE

Edice PETUNKY

Huntířov, 2026

© Marie Jakoubková, 2026

Vydalo v roce 2026 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: https://www.petunky.cz/,

jako celkově 194. a 146. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Marie Jakoubková

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88516-34-7 (epub)

ISBN 978-80-88516-35-4 (mobi)

Kapitola první

Déšť se vytrvale snášel z nebe a rozmazával svět za okny tramvaje do šedé, beztvaré skvrny. Žaneta sledovala kapky, jak se líně spojují a stékají dolů, a vůbec se jí nechtělo vystupovat.

Připravovala se na všechno. Na noční směny. Na ticho. Na samotu. Jen na deštník zapomněla. Tiše si povzdychla.

Když tramvaj zastavila a dveře se s tlumeným zasyčením otevřely, natáhla si kapuci a neochotně vykročila do potemnělé ulice. Chlad jí okamžitě zalezl pod oblečení.

Budova, ke které směřovala, stála stranou od silnice. Nízká, šedá, bez jediné snahy působit přívětivě. Kdyby nevěděla, kam jde, bez váhání by ji minula. Jen malá, poškrábaná cedule u vchodu potvrzovala, že je na správném místě.

Márnice.

Na okamžik se zarazila. Ne ze strachu. Ten kupodivu nepřišel. Místo něj ji zaplavil zvláštní, nepříjemný pocit — jako by bylo vlastně správné se bát. Jako by tělo vědělo něco, co si její mysl odmítala připustit.

Každý normální člověk by se v podobné situaci otočil a odešel. Ale ona si jen upravila popruh tašky na rameni a klidně sáhla po klice.

Když otevřela dveře, zacinkal jí nad hlavou drobný zvoneček. Automaticky k němu zvedla hlavu. Usmála se, připadal jí roztomilý.

Zatlačila dveře zpátky a zvonek se rozezněl znovu, tentokrát o něco hlasitěji. Ten zvuk se zvláštně rozlehl prostorem.

A pak… ticho. Déšť zůstal venku. Jeho bubnování jako lusknutím prstů ustalo.

Uvnitř budovy bylo oproti říjnovému sychravému počasí příjemné teplo. A sucho. A až nepřirozený klid.

Žaneta se zhluboka nadechla. Vzduch v hale byl prosycený ostrým odérem dezinfekce a něčím dalším, těžším, možná nasládlým? Nedokázala to pojmenovat a možná ani nechtěla.

„Vy jste ta nová?“ ozvalo se odněkud.

Žaneta sebou trhla. Začala se rozhlížet. Prostorná hala vracela zvuk s podivnou ozvěnou, která slova natahovala a deformovala.

Pak ho uviděla. Muže v předdůchodovém věku, stojícího ve dveřích na konci chodby. Neusmíval se. Ale ani nepůsobil nepřátelsky. Spíš… unaveně. Jako někdo, koho už nic nepřekvapí.

Vydala se k němu.

„A-ano,“ zakoktala se. „Noční směny.“

Muž si ji přejel očima od hlavy až k botám a pohrdavě a s jakýmsi úšklebkem ve tváři zavrtěl hlavou.

Žaneta si v duchu odfrkla. Dědek jeden plesnivej!

Muž sklonil hlavu a podíval se na hodinky.

„Příště přijďte o pár minut dřív,“ řekl přísně. „Za chvíli mi končí směna.“

Žaneta přikývla.

„Dobře. Omlouvám se…“

Znovu si ji začal prohlížet, jako by si ji potřeboval někam zařadit. Nebo možná jen přemýšlel, zda je na danou pozici vhodnou kandidátkou? Pak krátce kývl hlavou.

„Pojďte za mnou!“ Rukou naznačil, aby ho následovala. „Ukážu vám, co a jak.“

Žaneta se držela dva kroky za ním. Tíživá atmosféra prostoru se jí lepila na kůži a nutila ji mluvit. Říct cokoliv, jen aby přehlušila všudypřítomné ticho.

„Ten zvonek u vchodu je roztomilý,“ poznamenala. Otočila se, aby se podívala ke vchodu, ale už ke dveřím nedohlédla.

Muž se zastavil. Skoro do něj narazila. Pomalu se k ní otočil.

„Slečno,“ řekl vážně, „věřte mi, že ten zvonek je všechno, jen ne roztomilej.“ Na okamžik se odmlčel. V očích se mu na zlomek vteřiny mihlo něco, co nedokázala úplně přečíst. „Vlastně vůbec nechápu, proč ho už dávno neodmontovali…“

Odepnul si svazek klíčů z opasku. Aniž by se díval, nahmatal správný klíč a zasunul ho do zámku. Kovové panty při otevření tiše zaskřípaly.

Žaneta očekávala kancelář. Místo ní se ale před nimi rozprostřela chodba. Úzká. Stísněná.

Zářivky na stropě problikávaly, jako by váhaly, jestli mají dál svítit. Každý jejich krok se rozléhal ozvěnou.

Na konci chodby je těžké dveře konečně zavedly do místnosti, která alespoň vzdáleně připomínala kancelář. Stůl. Židle. Regály se šanony. Malá kuchyňská linka, na ní rychlovarná konvice. A v rohu stará televize.

Žaneta k ní automaticky natáhla ruku.

„Ta je rozbitá,“ přerušil muž tok jejích myšlenek. „Mám ji tady na opravu.“ Rozhlédl se kolem sebe. „Času na to tady mám habaděj.“

Žaneta přikývla.

Hlídač obešel stůl a posadil se.

„Tady je docházkový list.“ Podal jí formulář. Pak otevřel zásuvku a vytáhl z ní čip.

„A tohle je váš čip.“

„Ten je k čemu?“ skočila mu do řeči.

„Hned uvidíte.“

Znovu vstal, čip jí vytrhl z ruky a zamířil ke dveřím.

„Třikrát za směnu projdete celou budovu.“ Zvedl čip nad hlavu, aby na něj viděla.

„Třikrát?“ zopakovala Žaneta udiveně.

„Ano, v devět večer, o půlnoci a pak ve tři ráno.“ Otočil se k ní čelem. „Vedení si tak ověřuje, že nespíte. Že skutečně chodíte a všechna stanoviště kontrolujete.“

Žanetě přejel po zádech chlad.

„Kontroluju?“ šeptla. „Co je tady potřeba kontrolovat…?“

Pokusila se o úsměv. Nepovedlo se.

„Ukážu vám to.“

Cinkot klíčů se nesl chodbou, když jimi muž nervózně pohazoval v dlani. Zastavili se u masivních, kovových dveří.

Než je otevřel, naklonil se k malému prosklenému okénku a nahlédl dovnitř. Byla tam tma, ale stejně to udělal. Dělal to pokaždé. Jakýsi osobní rituál. Pak se otočil zpět k Žanetě.

„Už jste někdy viděla…“ zarazil se, jako by hledal vhodnější slovo. Nenašel ho. „Mrtvolu?“

Žaneta neodpověděla. Místo odpovědi jen vykulila oči. Svou otázkou ji překvapil. Na druhou stranu ji asi mohla a měla očekávat.

Mlčky zavrtěla hlavou.

Muž se škodolibě pousmál, zatáhl za páku na dveřích a pomalu ji zvedal vzhůru. Když cvakly kovové panty, dveře se začaly otevírat.

Chlad, který se zpoza nich vyvalil, byl jiný než ten venkovní. Neštípal. Neštval. Byl… mrtvý. Těžký. Usazoval se na kůži jako vlhký prach.

Žaneta podvědomě zpomalila. Váhavě nahlédla dovnitř. První, co ji udeřilo, nebyl kupodivu pohled na siluety mrtvých těl, přikrytých prostěradly, ale pach, který se z nich linul.

Byl o poznání silnější než v hale. Tady už ho dezinfekce nedokázala překrýt, spíš ho zvláštním způsobem ještě zvýrazňovala. Nasládlý, dusivý a rozhodně nezapomenutelný.

Když se zářivky, blikající na stropu místnosti, ustálily a Žanetiny oči přivykly ostrému světlu, začala si vše zvědavě ale zároveň s respektem prohlížet.

Místnost byla větší, než předpokládala. Také prázdnější. Připravovala se na kovové boxy s dvířky – často se s nimi setkávala ve filmech. Tady ale žádné chladící zásuvky nebyly. Jen několik pojízdných lehátek, rozmístěných ve dvou řadách.

Na každém leželo tělo, přikryté bílou látkovou plachtou, prostěradlem. Ta bílá barva byla na pohled zvláštní. Rozhodně z ní nečišela čistota jako v reklamě na prací prostředek. Působila mdle. Zašedle. Jako by do sebe za ta léta nasákla něco, co už se nikdy nevypere.

Také už nebyla úplně pevná, protože těla pod nimi byla více než zřetelná. Obrysy ramen. Propadlé hrudníky. Nehybné tvary, které lidské oko okamžitě rozpozná, i když nechce.

Žaneta zůstala stát na místě. Ačkoliv se snažila, nemohla udělat další krok.

Oči jí sklouzly k prvnímu lehátku. Zpod prostěradla vykukovala namodralá ruka. Na zápěstí měla tenkou šňůrku. A na ní…malý kovový zvoneček.

Napřed jen zamrkala, jako by tím mohla obraz změnit. Nepodařilo se. Zvoneček na ruce viděla stále. Zvedla pohled k dalšímu lehátku a pak k dalšímu.

I přes prostěradla je viděla. Každý ho měl na ruce.

„K čemu jsou ty…?“ zachraptěla. Hlas se jí v krku zadrhl dřív, než větu dokončila. Odpověď už asi znala nebo se alespoň domnívala, že ji zná, přesto ji vnitřní hlas donutil, aby se zeptala. Pro jistotu nebo ze škodolibosti?

Hlídač se ušklíbl. Sám se sebou se v mysli vsázel a odpočítával vteřiny, kdy se Žaneta zeptá. Každý se přece zeptá. Vždycky.

„Někdy,“ začal pomalu, „někdy se prostě stane, že se člověk splete.“ Žaneta stála nehnutě. Sotva dýchala. „Doktoři. Záchranka. Papíry.“ Pokrčil rameny. „Stačí málo.“ Jeho hlas byl klidný. A o to děsivější. „A když se tak stane a dotyčný se probudí, tak…“

Odmlčel se, jako by dával Žanetě prostor, aby za něj větu dokončila.

„…tak si zazvoní tím zvonkem na ruce…“ šeptla se staženým žaludkem. Na to se celá otřásla.

Ticho, které následovalo, bylo horší než cokoliv předtím. Jako by se v ten moment zastavil svět.

„Je to vlastně taková pojistka…“ rozsekl hlídač hrobové ticho. Pozvedl ramena. „Pro všechny případy, víte…“ dodal ještě.

Žaneta přikývla a přejela pohledem po místnosti. Po nehybných tvarech pod prostěradly. Po tenkých zápěstích. Po malých, nevinně vypadajících zvoncích.

A najednou si zničehonic vybavila zvonek nad vchodovými dveřmi. Jako dílek puzzle, zapadnutý do obrázku, jí nyní dávala daleko větší smysl mužova slova, když se sám sebe ptal, proč už ho někdo neodmontoval…

Periferně si všimla, jak se k ní hlídač blíží. Ale nedošel úplně k ní. Zastavil se u prvního lehátka.

„Pojďte sem,“ vyzval ji. „Je potřeba se s nimi osobně seznámit.“

Slovo seznámit si ještě několikrát zopakovala v mysli. Proč bych se s těmi mrtvými měla seznamovat?

Než stihla odlepit botu od podlahy, muž už držel v ruce prostěradlo a jedním rychlým švihem jej stáhl z mrtvého těla. Tkanina tiše zašustila. Odhalila tvář.

Žaneta od ní nedokázala odtrhnout pohled. Muž kolem padesátky. Propadlé tváře, našedlá kůže, rty lehce pootevřené, jako by chtěl ještě něco říct — ale nestihl to. Oči měl zavřené. Naštěstí.

„Infarkt,“ poznamenal suše hlídač. „Našli ho doma. Tři dny ho nikdo neviděl.“

Žaneta hlasitě polkla.

Než se vzpamatovala, slyšela další zašustění látky. Od vedlejšího lehátka. Tentokrát tam ležela žena. Působila strašně mladě. Co se jí asi stalo, přemýšlela Žaneta.

„Autonehoda,“ odpověděl muž tónem natolik nelidským, jako by se ani nejednalo o smutné osudy skutečných lidí, ale jen o kusy masa někde na jarmarku. Bez respektu, úcty, prostě kus jako kus. „Řidič usnul.“ Chudák holka, soucítila Žaneta.

Shýbla se pro prostěradlo a nahé tělo ženy zakryla.

Přišlo na řadu další lehátko. Další tělo. Další příběh.

Slova se začala slévat. Výrazy ztrácely na významu. Zůstával jen tón hlídačova hlasu — klidný, unavený… a zvláštně lhostejný.

Žaneta přestávala vnímat jednotlivé detaily. Zaměřila se jen na obrazy. Tváře. Nehybnost. A ty zvonečky. Každý ho měl. A každý z nich tiše čekal.

Hlídač si Žanetiných těkavých pohledů všiml a snad jako by jí viděl do hlavy, poznamenal: „Nebojte se, tihle všichni už jsou dávno tuhý…“

Jeho podivný způsob vyjadřování a přímočarost v Žanetě vyvolávaly pocity znechucení. Sice ani ona sama nepatřila mezi bůhvíjaké křehotinky a pro nadávku nemusela chodit daleko, ale tohle bylo už hodně přes čáru.

Sledovala jeho kroky, jak se loudavou chůzí vrací ke dveřím.

„Až tu budete tak dlouho jako já, taky se změníte…“ poznamenal chladně. „Donutí vás to…“

Podíval se na hodinky.

„Tak,“ hlesl s určitým oddychem, „moje směna tímto končí…“ Na okamžik se odmlčel a pak dodal: „A vaše právě začíná!“

„A…“ ozvala se ještě Žaneta. Muž se k ní otočil. „Co když se některý ze zvonečků přece jen rozezvoní?“ Už jen při té představě jí na předloktích pod svetrem a bundou vyrašila husí kůže. Hlasitě si polkla. „Co mám pak dělat?“

Hlídač se pousmál.

„To se nestane!“ odpověděl. Už chtěl odejít, ale když viděl Žanetiny oči, které se s jeho reakcí rozhodně nehodlaly smířit, ještě dodal: „V kanceláři máte seznam kontaktů a jeden z nich je do místní nemocnice. Zavoláte tam a doktor, který bude mít právě službu, sem pak přijede.“

Pokynul hlavou na pozdrav a odešel pryč.

Kapitola druhá

Žaneta poslouchala hlídačovy vzdalující se kroky. Každý jeho došlap se napřed naplno rozléhal chodbou, pak ale postupně zeslábl, až se nakonec úplně ztratil.

Následovalo tlumené cvaknutí a zaklapnutí dveří. Kovový zvuk, krátký a konečný. A pak už nic. Jen tlukot jejího srdce. A zrychlený dech. Dva zvuky, které se v tom tichu zdály až nepřirozeně hlasité.

Znovu si v mysli přehrávala jeho slova. Představa, že by musela třeba půl hodiny čekat na doktora a být v budově s oživlou mrtvolou, jí přivodilo skoro mdloby.

Stála uprostřed místnosti, strnulá, neschopná pohybu. Až chlad ji po chvíli donutil se pohnout. Jemně se otřásla.

Pohledem sklouzla k bezvládné ruce ženy na prvním lehátku. Prsty měla lehce pokrčené. Jako by se před chvílí pohnuly?

Žanetě se sevřel žaludek. A ještě o něco víc, když jí došlo, že je pořád v chladící komoře. A úplně sama, protože hlídač z denní směny už odešel.

Tělem jí projel ostrý, bodavý impuls – jako výboj. Bez přemýšlení se otočila ke dveřím a vyběhla ven. Dveře za sebou zabouchla tak prudce, až kovově zaduněly. Zůstala o ně opřená zády. Několik vteřin jen stála se zavřenýma očima, neschopná nádechu.

Snažila se uklidnit. Marně.

Když oči otevřela, zjistila, že chodba, do níž utekla, je zcela ponořená do tmy. Ale ne do obyčejné tmy – tahle byla hustá, téměř hmatatelná. Jako by z ní někdo světlo vysál.

Jedinými záchytnými body ve všudypřítomné temnotě byly slabé světlo zářivky, jenž prosakovalo malým okénkem dveří do márnice, které Žanetě zároveň škodolibě připomínalo, že uvnitř zapomněla zhasnout… a pak, na konci chodby otevřené dveře do kanceláře, kde svítila stará, špinavá lampička.

Žaneta si stoupla na špičky, natáhla se k okénku a opatrně nahlédla dovnitř. Místnost byla nehybná. Strnulá. Mrtvá. Rychle odtrhla pohled. Dveře znovu otevřít nedokázala. Představa, že by musela vtáhnout ruku dovnitř – do chladu, mezi mrtvá těla – jí sevřela hrdlo.

Místo toho se raději rozběhla temnou chodbou. Každý její krok zněl příliš hlasitě, což ji o to víc děsilo. Nedokázala rozlišit, jestli slyší jen své kroky nebo za ní běží někdo další. Odvahu otočit se v sobě nenašla.

Jako uragán vpadla do malé místnosti, zabouchla za sebou dveře a pro jistotu i otočila klíčem v zámku.

Zadýchaná se pak svalila na židli. Oči upřela na kliku a čekala. Skoro si byla jistá, že se pohne. Že ji někdo z druhé strany stiskne.

Nastražila i uši. Každé zapraskání, každý nejasný zvuk jí projel tělem jako jehla. A co teprve, kdyby na druhé straně dveří zaslechla cinkot zvonku.

Znovu si vybavila hlídačovu reakci – tihle všichni už jsou dávno tuhý. Ale co kdyby přece? Ostatně nebylo by to poprvé, co by byla svědkem něčeho, co se nikdy nikomu před ní nestalo a ona byla jedinou výjimkou, která potvrzuje pravidlo. Máma ji také přesvědčovala, že je led na rybníku už dostatečně silný, „Hele, podívej, kolik je tady lidí, tak si taky sjeď!“ a byla to právě Žaneta, kdo se nakonec ledem propadl do brutálně studené vody. Ze zkušenosti by tedy měla být více než ostražitá a nevěřit všemu co jí kdo řekne.

Vzpomínka na ledovou vodu jí znovu přivodila husí kůži, tentokrát na zádech. Na moment zavřela oči.

„I tak nebuď paranoidní!“ okřikla svou neurvalou mysl. Hlas se jí zlomil. „Ty vole… do prdele…“ dodala tišeji, spíš automaticky než vědomě. Nadávky ale zněly prázdně. Neúčinně.

Srdce jí pořád bilo jako pominuté. Hlubokými nádechy a pomalými výdechy se snažila navrátit do klidu. Běžně jí tato osvědčená technika pomáhá, ale tady, v prostředí na pomezí života a smrti, vlastně spíše té smrti, jako by se všechna pravidla a zkušenosti ze světa živých míjely účinkem. Jednoduše neplatily.

Otočila hlavou a sklouzla pohledem k desce psacího stolu. Ležel tam její čip. Čip, kterým se musí třikrát za noc prokázat, že obešla všechna stanoviště a potvrdit, že ve své službě nespí. Asi ho tam položil ten hlídač, když odcházel domů, pomyslela si. Další myšlenka, která se Žanetě prorvala do vědomí, jí skoro vyrazila dech. Ukázal jí vůbec všechna místa, kde se tím čipem musí zaregistrovat? V chladící komoře si snímače na zdi všimla, ale kde jsou další? Nebo, že by bylo jenom tohle jedno? Ale to by nedávalo smysl, uvažovala dál, mluvil jasně o stanovištích a to značí, že je jich víc.

Narůstající panika, že na své první směně nezvládne jedinou činnost, kterou po ní zaměstnavatel a výplatný mzdy v jedné osobě chce, Žanetu přinutilo otevřít a postupně prohledat všechny zásuvky u stolu.

Letmo pohlédla na hodiny. Bylo půl deváté. Do první kontrolní obhlídky a zaznamenání času zbývalo třicet minut.

Uklidnění a pocit, že všechno stihne dle dohody, se dostavilo až po otevření posledního šuplíku. Hned navrchu našla mapu celého areálu se třemi vyznačenými body snímačů na čip.

Hlasitě si oddychla. „Jsem dobrá!“ obdarovala se pochvalou. Zároveň však v duchu proklínala svého školitele, který ji takto zásadní instrukce jaksi pozapomněl sdělit.

„To mu ráno pěkně vytmavím!“ Při slově vytmavím si vzpomněla i na fakt, jak zhasnul zářivky na chodbě. „A za to vypnuté světlo si taky ode mě něco vyslechneš… blbečku jeden starej, neschopnej. Tak!“ dokončila svůj monolog a nepatrně se pousmála.

Oči jí přejely po hodinách, zavěšených nade dveřmi. Bylo za pět minut devět. Nejvyšší čas na první obchůzku…

Kapitola třetí

První obhlídka

Žaneta si zastrčila mapu budovy do podpaží a nepříjemně si přitom jeden roh slisované fólie vryla pod kůži.

„Au!“ vyjekla. Sáhla si na bolavé místo a kontrolovala na prstech, jestli jí teče krev. „Dobrý!“

S čipem, pevně sevřeným v dlani, pomalu přistoupila ke dveřím. Už při prvním kroku ucítila, jak jí hruď zaplavuje tlukot srdce.

Věděla, že bude muset do chladící komory znovu vstoupit, a dokonce nejednou, ale co ji děsilo daleko víc, byla představa, že to uvnitř najde v jiném stavu, než když odtamtud odcházela.

Sevřela klíč v prstech, ale než jím odemkla dveře, zavřela oči a zhluboka se nadechla. Když vydechovala, vytvořilo se na chladném povrchu dveří malé, zamlžené kolečko. Znovu otevřela oči a pozorovala jej, dokud se zcela nerozplynulo.

Cvak. Bylo odemčeno.

Ruka jí sklouzla z kliky. Nedokázala ji hned stisknout. Bála se. Co když na druhé straně někdo stojí, dlouho a trpělivě, a vyčkává přesně na okamžik, až otevře.

Přitiskla ke dveřím ucho.

Nic zvláštního se nedělo. Z chodby se nesl klid. Možná více než jen klid. Hrobové ticho, mrtvolné a nehybné, jako by se stihlo nakazit atmosférou linoucí se z prostor márnice.

Žaneta položila třesoucí se dlaň na kliku a tentokrát už ji stiskla. Docela tiše, aby si nikdo nevšiml, že dveře otvírá. Utkvělá představa o trpělivých a škodolibých umrlcích, kteří čekají na opačné straně dveří se jí stále držela na mysli.

Snažila se přemýšlet o hezkých věcech, vtipných a blažených zážitcích, ale skutečnost, že svět živých je daleko, daleko za vchodovými dveřmi tohoto prazvláštního domu, jí stále nedovolovala udělat další krok.

Nový hluboký nádech a další dlouhý výdech. Právě při výdechu ji zrak přejel po hodinách na zdi. Bylo už 21:05.

„Do prdele!“ zařvala. Adrenalin, který se jí záhy rozlil žilami, přiměl Žanetu konečně otevřít a rovnou dokořán. Povznesla se i nad nepříjemným zaskřípáním v pantech. Už najednou nezbýval čas se jím zabývat.

Na zdi nahmatala vypínač. Blikající zářivky jí na pár vteřin oslepily. Bzukot, který svou činností vydávaly, jí přivodil chlad na zádech. Kolik viděla hororů, krásně zapadajících do tohoto prostředí? Desítky? Možná i víc?

Když se zářivky ustálily, vytáhla mapu z podpaží a prstem si vyznačila, která místa musí obejít a kde všude zaznamenat čipem svou přítomnost.

SKLAD. PŘÍPRAVNA. MÁRNICE.

„Přestaň!“ okřikla svou mysl.

PŘÍPRAVNA.

Viděla ruce.