Kristýna Hlaváčková

TANEC

V RYTMU VÁŠNĚ

Edice PETUNKY

Huntířov, 2026

© Kristýna Hlaváčková, 2026

Vydalo v roce 2026 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

jako celkově 192. a 144. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88516-28-6 (epub)

ISBN 978-80-88516-29-3 (mobi)

ONA JE JEHO POSLEDNÍ ŠANCE.

A ON JEJÍ NEJVĚTŠÍ ZKOUŠKA.

Všechny postavy, společnosti a místa v této knize jsou fiktivní.

Jakákoliv podobnost s reálnými postavami či společnostmi je čistě náhodná.

PROLOG

Layla

Ve vzduchu se vznáší nervozita, která by se mezi ostatními tanečníky skoro dala krájet.

Ovšem pro mě je to jeden z dalších kouzelných momentů, kdy mi srdce buší vzrušením a zároveň očekáváním.

Generální zkouška naší nové choreografie se blíží k vrcholu a já, oblečená v červených šatech se širokou sukní, stojím na okraji pódia, naprosto připravená na náš nejdůležitější výkon.

Světlé reflektory osvětlují pódium, zatímco hudba, pulsující v rytmu mého vlastního srdce, naplňuje vzduch v divadle.

Vedle mě se objeví Jennifer, má blízká kamarádka a choreografka v jedné osobě. Její oči září vzrušením, stejně jako ty moje. „Připravená?“

„Jasně, že jo,“ potvrdím s výrazem plným naděje.

„Hlavně s Lucasem pamatujte, že v té poslední piruetě musíte být správně sehraní, jasný?“ poučuje mě s nezaměnitelnou starostlivostí v hlase.

„Neboj se, Jenn. Trénovali jsme celé měsíce a jde nám to dobře.“

„Já vím, ale stejně to musím říct, vždyť mě znáš.“

Usměju se. „Buď v klidu, jo?“

Vím, že je naše vystoupení náročné, plné rychlých pohybů a synchronizovaných kroků, vyžadujících dokonalou souhru. Přesně tak, jak se v salse očekává. Ale s Lucasem – mým tanečním partnerem – za sebou máme měsíce tvrdých tréninků a já nám opravdu věřím.

Začátek jde velmi hladce.

Společně se naplno ponoříme do choreografie a těla nás obou tančí jako jedno. Každý krok, otočka i spojení rukou je jako magie. Pohybujeme se v úžasné harmonii, když se připravujeme na poslední klíčový prvek a zároveň vrchol celého vystoupení.

Ale v ten moment, kdy se začínám otáčet do rychlé piruety, Lucas se trochu zapotácí a jeho ruka mi vyklouzne ze sevření, když se snaží zachytit rovnováhu.

Mé tělo několik vteřin letí vzduchem, než s prudkým nárazem dopadne na zem a kotník se mi zkroutí v nesprávném úhlu. Dokonce zaslechnu podivné prasknutí.

V tom okamžiku, jako by se čas zastavil.

Hned vzápětí ucítím intenzivní palčivou bolest.

Lucas se ke mně okamžitě skloní s obličejem plným paniky a bezradnosti. „Jsi v pořádku?“

„Ne, do prdele!“ vyštěknu.

Zanedlouho se přiřítí i Jenn. „Laylo, co je? Co tě bolí?“ Poté se naštvaně obrátí k němu. „Jak se to, do hajzlu, vlastně stalo?“

„Já – já nevím,“ koktá můj taneční partner.

„Najednou se nám rozpojily ruce a pak…“ slova mi uvíznou v hrdle, zatímco se snažím potlačit slzy.

Nejenže vnímám fyzickou bolest, ale taky šílený strach, jaké budou následky.

Co mám s nohou? Jak dlouho nebudu moct tančit? Co premiéra?

Měli jsme být perfektní. Dnešní vystoupení nám mohlo otevřít nové možnosti. A já místo předvedení dobrého výkonu teď ležím na zemi s ukrutnou bolestí v kotníku a naprostou beznadějí ve svém nitru.

Jennifer mě odveze do nemocnice, kde lékařské vyšetření potvrdí nejhorší: zlomený kotník. Čeká mě operace a několik měsíců rehabilitací, cvičení a fyzioterapií.

„Budete potřebovat minimálně šest měsíců, než se vrátíte zpět na parket,“ řekne lékař zcela klidně.

Šest měsíců?

Srdce se mi divoce rozbuší v hrudi. Zatraceně, to je snad zlý sen!

Půl roku bez tance, pohybu a vášně, která je neodmyslitelnou součástí mého já.

Přes slzy se otočím na Jenn sedící v ordinaci vedle mě. Lítostivě mi hledí do očí, hladí mě po dlouhých černých vlasech a slibuje, že spolu všechno zvládneme. Já ale dobře vím, že tohle zranění je víc než jen fyzická bolest. Znamená i ztrátu snu, jež se mi právě rozpadl pod rukama.

Plná frustrace a zoufalství zavřu uslzené oči a v hlavě znovu slyším znít hudbu, na níž jsme s Lucasem měli tančit. Jenže teď mi ta píseň najednou připadá jako vzdálená vzpomínka na něco, co je neodvratně pryč.

KAPITOLA 1

O 2 roky později…

Layla

Slunce už je vysoko na obloze, když se procházím malebnými cestičkami, vedoucími kolem klidných potoků Státního Parku Watoga v Západní Virginii. Obklopuje mě ticho protkané šuměním listí a zpěvem ptáků.

Po malé chvíli konečně dorazím k malému jezeru, na jehož hladině se zrcadlí modré nebe. Sednu si na kámen u břehu a nohy si ponořím do osvěžující vody.

Už jsou to dva roky, co netančím.

Dva roky, co jsem přišla o svou největší vášeň. O možnost vyjadřovat se skrze pohyb…

Přesto mě pořád pronásledují vzpomínky na pódium, mou milovanou salsu, světla a hudbu. Vše, co ve mně vždycky rozproudilo život.

Proto pokaždé, když chci vypadnout z Charlestonu, abych zrelaxovala a vyčistila si hlavu, jezdím právě sem.

Mé tehdejší zranění se z odhadované půlroční léčby nakonec protáhlo na mnohem déle. První operace kotníku se bohužel nezdařila tak, jak se předpokládalo, protože se posunuly nějaké kostní fragmenty a zlomenina se nechtěla hojit. Bylo nutné podstoupit další zákrok v podobě šroubů, aby se tyto kostní fragmenty zafixovaly na správných místech. Tím pádem přišla i nová várka dalších rehabilitací a fyzioterapií.

A když jsem pochopila, že ještě dlouho nebudu moct tančit, bylo nutné vyřešit, jak se uživím. Vzhledem ke zdravotnímu stavu jsem neměla zrovna na výběr, a především jsem chtěla dělat něco, co mi je alespoň trochu blízké. Proto mě napadlo oslovit pár spolužáků z mého tehdejšího krátkodobého studia psychologie. Potřebovala jsem si sehnat práci, ale kromě tance a psychologie nemám žádné jiné zkušenosti.

Díkybohu se na mě usmálo štěstí. Jeden z bývalých spolužáků mi v jeho ordinaci nabídl práci administrativní asistentky. Jde o jednoduchou sedavou práci – plánování schůzek, správa kalendáře, komunikace s klienty nebo třeba evidence dokumentů, dotazníků a podobných lejster. I když jsem věděla, že terapeutkou být nemůžu, jsem vděčná za možnost vrátit se k psychologii alespoň z administrativní perspektivy.

Jenže teď, když už je noha konečně v pořádku, čím dál víc ve mně sílí touha zase tančit.

Bohužel se obávám, že to nedokážu. Mé tělo už není zvyklé na tanec, profesionální pohyby, a především mě pohlcuje strach, že udělám jeden špatný krok a ublížím si znovu. A možná ještě hůř.

Doktoři mě sice uklidňovali, že by měl kotník zvládnout běžnou zátěž, ale zároveň mi v podstatě zakázali návrat k druhu tance, který byl mým zaměřením. Salsa je totiž velmi nebezpečný tanec s mnoha náročnými a rychlými kroky. Také zahrnuje akrobatické prvky. Pokud se chci vrátit ke své vášni, lékaři mi doporučili vyhledat něco bezpečnějšího a pomalejšího.

Fakt nevím, co si pod tím představují. Tančit ploužáky v nějakém zatraceném klubu důchodců?

Dál zírám na hladinu klidného jezera, zatímco uvnitř mě se odehrává bouře emocí. Začnu se zhluboka nadechovat a vydechovat, snažím se odehnat všechny negativní myšlenky, jež mě přepadají.

Už nikdy nebudeš tancovat salsu, Laylo. Musíš se s tím konečně smířit.

V malém koženém batůžku se najednou rozezvoní můj telefon. Na displeji se objeví fotka Jennifer.

Kdykoliv s ní mluvím, nedokážu se ubránit vzpomínkám na to, jak jsme spolu pracovaly. Já tančila jako o život a ona byla mou nejúžasnější choreografkou. I proto jsme si tolik blízké. Spojuje nás láska k hudbě a tanci, o lidské stránce mimo práci nemluvě.

Jenn se však během uplynulých dvou let vypracovala na vyšší pozici. Tehdejší umělecký ředitel odešel do důchodu a ona získala jeho místo. Což je skvělé, protože si opravdu neumím představit nikoho lepšího, kdo by to měl dělat. Jako choreografka se nikdy nezastavila, fungovala na sto procent, byla vážně spolehlivá a do každého tanečního projektu vkládala celé srdce i duši. Její nadšení bylo nakažlivé. Vždycky jsem v ní viděla obrovský potenciál.

S úsměvem na rtech přijmu hovor. „Ahoj, Jenn.“

„Laylo! Mám pro tebe něco úžasnýho!“ vypískne vzrušeným hlasem, aniž by se vůbec obtěžovala s pozdravem.

„Co se děje?“

„Připravujeme nový taneční projekt a já bych tě do něj ráda zapojila.“

Úsměv mi rázem poklesne. „Vždyť víš, že…“

„Já vím, já vím,“ přeruší mě dřív, než se stihnu nadechnout. Nejspíš ví přesně, co chci říct. „Hned ti vysvětlím, co a jak. Vím, že se nemůžeš vrátit k salse, nebo jinému náročnému tanci. A taky vím, že se bojíš znovu začít.“

„Ano. Právě proto nechápu, proč se mě snažíš do něčeho uvrtat,“ opáčím klidným tónem, aby si nemyslela, že jsem naštvaná.

„Já tě totiž hodlám najmout jako choreografku. Jde o něco úplně jiného a projekt nezahrnuje žádné nebezpečné prvky, žádné skoky, ani akrobacie.“

„Já nebudu tancovat ploužáky s důchodci,“ pronesu s humorem, když si vzpomenu na své předešlé úvahy.

Zasměje se. „Co kdybys mě nechala domluvit, drahoušku?“

„Jasně, promiň. Pokračuj,“ pobídnu ji, snažící se potlačit nadšení, jímž mě nakazila.

„Jde o sensuální bachatu. Tanec s důrazem na intimitu a emoce,“ vysvětlí mi obecně. Samozřejmě, že vím, o čem bachata je. I tak se ale při slově intimní na moment zarazím. Ale to je teď vedlejší.

„Ale já… nemůžu tančit jako dřív. Nechci riskovat další zranění a nejspíš do práce nedokážu vložit stoprocentní výkon. Ještě bych celý projekt zkazila,“ opáčím sklesle.

„Laylo, sedíš si na vedení? Sensuální bachata, haló?! Není o akrobacii, ani těžkých krocích. Ale o vyjádření pocitů, vášně a chemie. Nezáleží na tom, že nemůžeš tančit jako předtím, ale tvoje zkušenosti, ženskost a zapálení jsou přesně to, co pro projekt potřebuju. A navíc…“ Na moment se odmlčí. „Copak by ses k tanci a hudbě nechtěla vrátit aspoň tímhle způsobem?“

Telefon sevřu pevněji v ruce a hlava okamžitě jede na plné obrátky. Na jednu stranu mi nabízí skvělou příležitost, jak opět proniknout do světa, který miluju, protože pro mě odmalička znamenal celý život. Ale na druhou… Pořád myslím na rizika, bolest a také na možné selhání. Popravdě si moc nevěřím a dobře vím, že strach je největší nepřítel.

„Musím se pořádně rozmyslet, Jenn,“ odpovím nakonec.

Za prvé mám velké pochybnosti, což je samo o sobě celkem nebezpečné. Když tanečnice nedůvěřuje sobě, ani ostatním, to nikdy nevěstí nic dobrého. A pak… Já a až tak intimní tance? Neumím si představit, jak projevuju vášeň a nepřirozeně blízko se lepím na cizího chlapa. Jasně, ani salsa se neobejde bez bližšího kontaktů partnerů, ale bachata je úplně jiný level. Vím, že jde o práci choreografky, ale stejně se sama tanci nevyhnu. Pokud bych o přijmutí nabídky opravdu uvažovala, rozhodně budu potřebovat mnohem podrobnější vysvětlení.

„Samozřejmě, chápu. Jen mi dej vědět co nejdřív. Jsem si jistá, že by to mohla být tvoje parketa. A třeba si začneš zase věřit, protože já v tebe rozhodně věřím, Laylo.“

„Děkuju, Jenn. Ozvu se.“

Po ukončení hovoru nemyslím na nic jiného.

Mohla bych se vrátit.

Večer, když se usadím na pohodlnou pohovku v obřím obýváku, zcela automaticky sáhnu po notebooku a otevřu YouTube. Jakmile kliknu na první video sensuální bachaty a na obrazovce se objeví tanečníci, ihned se mi rozbuší srdce.

Sleduju, jak jsou spolu tanečníci ve videu souladní a velmi intimní. Jejich pohyby doslova vyjadřují příběh beze slov. Vzájemně na sebe vrhají láskyplné pohledy, které nahrazují ještě vášnivějšími, jsou téměř tělo na tělo a dokonale se spojují v rytmu hudby. I přes obrazovku jde poznat, jak obrovská chemie mezi nimi panuje a všechny emoce vkládají do svého bezchybného výkonu.

Jakmile video skončí, okamžitě se mi vybaví vzpomínky. Nejen na samotný tanec, ale i jak moc mě naplňovalo pohybovat se na pódiu, předvádět odvážné kreace a celým svým bytím nasávat energii diváků.

V daném okamžiku mi připadá, jako by mě něco volalo zpět. I přes obrovské obavy, co mě poslední dva roky pronásledují na každém kroku.

Zatímco dál sleduju jedno video za druhým, přistihnu se, jak se mi v hlavě rodí nápady.

V bachatě můžu vyjádřit úplně cokoliv. I když je mnohem něžnější než salsa, jistě se z něj dá utvořit nádherný příběh – o touze, o ztrátě, o naději…

Kdejaký pohyb, gesto a emoce v mé představivosti působí jako zjevení. Vidím, jak se příběhy a pocity tanečníků navzájem proplétají. Jak se hledají ve svých pohybech. Hlava už teď pracuje na maximum.

Jennifer měla pravdu. Dokážu se vrátit na scénu. Prozatím jako choreografka, ale i jako tanečnice, která se sama může znovu učit a později se třeba navrátit ke svému starému životu.

Jsem tak nadšená. Jako by se mi vracela chuť do života.

Každičký nápad, zjevující se mi v mysli, je zároveň novým krokem na cestě, jakou si pomalu začínám plánovat. Oproti dnešnímu odpoledni jsem určitě silnější a rozhodnější.

Jenninu nabídku musím přijmout. Představuje nejlepší způsob, jak se pomalu a jistě vrátit k tomu, co tolik miluju.

S úsměvem na tváři popadnu telefon a napíšu své kamarádce zprávu, kde stojí, že se musíme co nejdříve sejít.

Zranění mi možná vzalo něco cenného, ale nyní se chystám získat svůj tehdejší život zpátky. I se všemi riziky a strachy. V osmadvaceti je zkrátka ještě brzo, abych tanec nadobro zabalila.

*

Hned následující odpoledne dorazím do kavárny, kde je už ode dveří cítit vůně čerstvě uvařené kávy. Posadím se k malému kulatému stolu u okna, z něhož se nabízí výhled na rušnou ulici Charlestonu.

Objednám si, zatímco si nervózně pohrávám s prsty a jsem plná očekávání.

Zanedlouho zaslechnu zvonek nade dveřmi oznamující něčí příchod. Vzhlédnu od vysoké sklenice svého latte.

Dorazila Jenn a opět vypadá úžasně: elegantně, sebejistě a dokonale upraveně. Blond vlasy jí sahají kousek pod bradu a bezchybný sestřih rámuje hezký obličej. Zelené oči se na mě už z dálky usmívají. Má na sobě tmavé sako a pod ním světle růžovou košili s přiměřeně rozepnutým límečkem.

Stále si na ten rozdíl nemůžu zvyknout. Od doby, co je uměleckou ředitelkou, působí naprosto profesionálně a uhlazeně. Uvnitř naštěstí zůstala pořád stejně bláznivá a pohodová.

„Ahoj, Laylo,“ zvolá a vzápětí mě pevně obejme. „Jsem tak ráda, že o nabídce přemýšlíš. Mám pro tebe spoustu nápadů.“

„To je mi úplně jasné.“ Pousměju se, i když se mě pořád drží drobná nervozita.

Posadíme se, Jennifer si také objedná a jakmile dostane svou kávu, už déle nevydržím. „Prozradíš mi detaily? Řekni mi všechno, jsem strašně zvědavá.“

„Ano, daří se mi dobře, díky za optání,“ pronese s humorem.

„Jenn, no tak. Už mě nenapínej.“

„Dobře.“ Spojí ruce a opře se jimi o stůl. „Moje představa je, že vytvoříme taneční představení vycházející z konceptu sensuální bachaty, jak už víš. Chci vyjádřit příběh o silné touze, intimnosti a nesmí chybět komplikované pozadí. Postavy budou hledat samy sebe i vzájemné spojení. Postupně se jejich příběhy prolnou a jeden druhému se pomalu otevřou.“

Pozorně poslouchám a hledím na ni s neskrývanou fascinací. Přednesený nápad mě ihned okouzlí. „Námět zní perfektně. Hned vidím celou scénu před sebou.“ Paže roztáhnu od sebe a zasněně se zadívám ke stropu. „Dva lidé se potkají a okamžitě mezi nimi vznikne silná přitažlivost. Poznávají se, je jim spolu dobře, ale oba v sobě skrývají něco temného. Možná bolest, možná strach. Táhne je to k sobě, ale zároveň se snaží držet daleko. A nakonec… nakonec se do sebe zamilují.“ Jakmile ze sebe nekontrolovatelně vyhrknu jednu myšlenku za druhou, svou pozornost stočím zpátky ke své kamarádce.

Sleduje mě s úsměvem plným nadšení a pochopení. „Už víš, proč jsem si vybrala právě tebe? Mluvíš mi z duše. Skoro stejnou představu mám i já.“

„Sakra, úplně jsem se ponořila do vize. Jo, možná bych roli choreografky mohla zvládnout,“ přiznám odhodlaně.

„Možná? Laylo, já vím, že seš nejlepší volba. Budeš perfektní.“

„No, minimálně se pokusím. A kolik postav se v příběhu vlastně objeví?“

„Hlavní aktéři – muž a žena. Oba za sebou mají složité příběhy. Muž se snaží najít ztracenou vášeň a žena překonat strach z intimity. Během tance se jejich příběhy postupně odhalují. Od váhavých prvních kroků, přes vášnivé momenty, až po konečné spojení, kdy se navzájem přijímají i se všemi svými nedokonalostmi.“

Žilami mi koluje vzrušení. „Bože můj! To zní vážně dobře.“

„Viď? Celý příběh může působit silně a jít do hloubky.“

„A plánují se do vystoupení i nějaké vedlejší role?“ ptám se zvědavě dál.

„Představuju si celkem tři páry. Hlavní a dva v pozadí. Jeden vedlejší bude ztělesňovat třeba přátelství, postupně se proměňující v něco hlubšího. Druhý naopak bolest a komplikovanost vztahu. Všechno se nakonec proplete s hlavním tanečním párem, znázorňujícím především vášeň a intimitu,“ podrobněji vysvětlí svůj nápad.

Jsem unešená. „Pak už zbývá poslední otázka. Kdy můžu začít?“

„Co nejdřív. Klidně hned zítra.“ Zasměje se.

„No proč ne. Krom litování se a vzpomínání na tanec stejně nemám na práci nic lepšího.“ Uchechtnu se, ale vzápětí mi dojde, že to není úplně pravda. „Vlastně… nejdřív musím vyřešit práci u Grega v ordinaci.“

„Třeba tě pustí na dohodu.“

„Těžko říct. Ale ještě dnes mu zavolám.“

„Tak fajn.“ Vděčně se na mě podívá, načež vstane od stolu, aby mě objala. „Ani nevíš, jak jsem šťastná, že souhlasíš.“

„Myslím, že je radost na obou stranách. Vážím si, že mi chceš dát příležitost se znovu postavit na nohy a vrátit se k tanci.“

„Vždyť ho máš v krvi, zlato. Byla jsi první a vlastně jediná, kdo mě okamžitě napadl. Nechci nikoho jiného než tebe. Vím, že seš nejlepší volba,“ řekne zcela vážně.

Díky jejímu přístupu snad opravdu začnu věřit, že se všechno zase vrátí k normálu.

„A až budeš moct nastoupit, můžeme pak hned zorganizovat casting pro tanečníky. Ty začneš vést zkoušky a já se postarám o ostatní záležitosti. Chci, abychom měly spoustu času na přípravu, protože nás čeká parádní jízda!“ dál mě seznamuje s postupem plánu, jakmile dosedne zpět na židli.

Zamyslím se. „A jakou máš představu o konkrétní choreografii?“

Zeširoka se usměje. „Zpracování nechám jen a jen na tobě, Laylo. Chci, abys do práce vložila celou svou krásnou duši. Sensuální bachata je o emocích, takže se musí rodit zevnitř. Experimentuj s nápady, s pohyby, klidně si do tance dovol vložit všechno, co v sobě nosíš a chtěla bys dostat ven. Ale pamatuj, že podobné naladění musí sdílet i tanečníci. Nejde jen o techniku, ale především o vnitřní prožitek vás všech. I podle něj budeme vybírat, kdo se do projektu zapojí.“

Má pravdu. I tanečníci potřebují vnímat své nitro. A já jsem připravená jim pomoct. Tanec není jen obyčejnou formou sebevyjádření, ale taky prostředkem, jak se propojit s dalšími lidskými bytostmi a pochopit jejich příběhy.

Jsem celá u vytržení. Začínám si uvědomovat, jakou rychlostí se ve mně znovu probouzí vášeň a odvaha. Jako bych se vracela domů. Do místa, kde je mi souzeno být. A tím domovem je tanec.

Hned po schůzce neváhám ani minutu.

Sáhnu po telefonu a vyťukám Gregovo číslo, přičemž mi srdce buší napětím a zároveň nadšením.

„Ahoj, Gregu, tady Layla,“ ozvu se trochu nejistě, když hovor přijme.

„Ahoj. Co se děje?“ odpoví klidně, ale v jeho hlase slyším drobný náznak zvědavosti.

„Chtěla bych se s tebou sejít a probrat něco důležitého.“

„Máš štěstí, ještě jsem v ordinaci a žádné další pacienty nečekám. Můžeš klidně přijít, jestli situace opravdu hoří.“

„Skvělé. Za chvíli jsem tam,“ vydechnu a instinktivně se pousměju.

Za několik minut jsem u něj.

Ordinace už je v pozdním odpoledni nezvykle klidná. Greg sedí za stolem a když mě spatří ve dveřích, zaujatě a trochu napjatě mě sleduje. „Tak se posaď,“ řekne a ukáže na židli naproti sobě.

„Díky.“ Usadím se a snažím se zklidnit svůj dech. „Gregu, já… dostala jsem nabídku vrátit se k tanci.“

„No, páni. Nečekal jsem, že přijdeš zrovna s něčím takovým,“ hlesne.

„Je to pro mě opravdu velká šance.“ Snažím se zůstat klidná, ale nebudu lhát, ruce se mi mírně třesou. „Vím, že jednám narychlo, ale chtěla bych poskytnutou příležitost využít. Hlavně mě potřebují co nejdřív.“

Mírně se zamračí. „Nezlobím se, že chceš zase tančit, ale je to tak náhlé, Laylo. Nemám tady nikoho, kdo by tě mohl nahradit ze dne na den.“

„Ano, já vím, já jen… opravdu bych ocenila, kdybychom se mohli nějak domluvit. Jsem ti strašně vděčná, že jsi mi dal práci a věř, že mi není příjemné tě stavět před hotovou věc, jenže…“

„Jenže tanec je tvůj život,“ doplní mě s upřímným úsměvem, čímž mě vlastně uklidní. Greg je skvělý chlap a především lidský. Jsem si jistá, že mi rozumí.

„Ano, znamená pro mě všechno. Vždycky znamenal.“

Chvilku mlčí a zřejmě přemýšlí. „Možná bych se mohl obrátit na asistentku, jejíž místo jsi přebrala, když šla na mateřskou. Zbývá jí posledních pár měsíců rodičovské, takže by třeba mohla alespoň částečně zaskočit, dokud se nevrátí na plný úvazek.“

Srdce mi poskočí nadějí. „Opravdu? To by bylo úžasné. Děkuju, Gregu.“

„Zatím se neraduj, nevím, jestli bude souhlasit.“

„Já vím. Ale i tak ti jsem vděčná, že jsi ochotný mi vyhovět.“

On přikývne a usměje se na mě. „Chápu, jak zásadní krok chceš udělat. A popravdě mi bylo jasné, že jednou přijde den, kdy se rozhodneš vrátit k tanci. Udělám, co půjde.“

„Vážně ti moc děkuju. Vážím si tvé podpory,“ vydechnu s úlevou a úsměvem, táhnoucím se mi snad přes celý obličej.

„Neděkuj, Laylo. Kdo jsem, abych ti bránil v tak skvělé příležitosti. I kdybych si měl asistentku dělat sám, podpořím tě.“

„Jsi nejlepší.“ Nevydržím a vyskočím ze židle, abych ho objala.

Zasměje se a objetí mi oplatí. „Hodně štěstí, Laylo.“

V hrudi mi roste nadšení. Tahle příležitost pro mě znamená nový začátek.

KAPITOLA 2

Damian

Stojím před obrovským zrcadlem v chodbě jen v teplácích a snažím si upravit vlasy, které mi po včerejším večírku zůstaly trčet do všech stran. Žaludek mám jako na vodě a ve spáncích mi tepe nepříjemná bolest.

Zrak mi na chvíli spočine na unavených očích, prozrazujících, kolik chlastu jsem do sebe nalil. A přestože jsem ještě pořád trochu na sračky, velmi dobře si uvědomuju, jak jsem to posral.

Vzduch se mi najednou zdá těžký, jako by se na mě teprve teď snášel celý ten skandál, co jsem na včerejším galavečeru způsobil. Znovu si v mysli přehrávám, jak jsem na afterparty neomaleně zesměšnil svou taneční partnerku. Už si ani nevybavuju, co všechno z mé prořízlé huby vypadlo, ale vím, že jsem totálně zpochybnil její taneční schopnosti a možná padlo i něco o malých kozách.

Nicméně, během jediného večera se mi povedlo stát se terčem kritiky a posměchu. Už zase.

Znenadání do mého domu vtrhne můj manažer Carl jako smyslů zbavený.

Možná přehodnotím, jestli je dobrý nápad, aby měl klíče. Většinou přichází se zazvoněním jako každý normální člověk, ale kdykoliv, kdy sem takhle vtrhne sám od sebe, vím, že se objevil nějaký průser. Třeba jako dneska.

Obličej má rudý vzteky a z očí mu šlehají plameny.

„Cos to, do prdele, zase provedl, Damiane?!“ zařve a prudce hodí s novinami na stůl. „Zdá se ti, že máš málo skandálů?“

„Vždyť šlo jen o afterparty. Brzy to zas vyšumí,“ odpovím mu se sarkastickým úsměvem. Doslova ho nesnáší.

„Vážně? Tak proč je tvoje jméno teď vyskloňovaný na všech sociálních sítích a v médiích? Lidi tě nenávidí!“

Nadechnu se k odpovědi, ale vlastně nevím, co kurva říct. „Tak co mám teď jako dělat? Schovat se pod postel a čekat, než se stane jiná katastrofa, díky níž se přesměruje pozornost jinam?“ Posměšně si odfrknu.

„Bavíš se dobře? Nemysli si, že další katastrofa projde bez následků. Postaral ses o několikátej průser v řadě a tentokrát vážně přehnanej. Bude trvat, než tě z něj vysekáme.“ Carlova slova jsou jako rána kladivem. Řve tak nahlas, až mě ještě víc rozbolí hlava.

V žilách mi začne sílit vztek. „Tak co po mně chceš, hm? Už se stalo a já, do hajzlu, fakt neumím vrátit čas.“

Otráveně povzdechne a trochu zmírní hlas. „Vím úplně přesně, co uděláš. Zúčastníš se novýho projektu zaměřenýho na sensuální bachatu. Pomůžeš nejen jim, ale i sobě. Můžeš si tím zkusit napravit svou skvělou reputaci.“

„To je snad vtip?“ Snažím se svou frustraci zakrýt smíchem. „Chceš, abych se učil tancovat bachatu a vyjadřoval nějaké pitomé city? Kdo si myslíš, že jsem? Tanečník nebo terapeut?“

V žádném případě nebudu projevovat zatracené emoce. Už dávno žádné nemám a ani nechci mít.

Carl mě zpraží pohledem, z něhož vyzařuje nasranost, ale taky únava. „Myslím, že nemáš na výběr. Jestli odmítneš, můžeš si balit kufry. Těma tvýma skandálama se ti pomalu zavírají dveře taneční kariéry. Nikdo neprahne po spolupráci s někým, kdo se neustále chová jako idiot. Zbývá ti poslední šance na záchranu, Damiane.“

Vzrůstá ve mně hněv, ale zároveň i strach. Tak strašné to snad být nemůže, ne? Nebo jo?

„Fajn,“ řeknu nakonec, ale v hlase mi zní nejistota. „A co když plán nevyjde? Lidi se na mě i tak můžou dál dívat jako na pytel hoven.“

„Jo, můžou. Ale pokud bez keců projdeš celým procesem a výsledek bude stát za to, třeba si zachráníš prdel. Záleží jen na tobě. Hlavně se musíš naučit přistupovat k ostatním s respektem a trochou empatie. Nejde jen o reputaci, ale i o tebe samotnýho.“

Strčte si celou bachatu i s pitomou empatií do prdele!

V hlavě se mi mísí rozhořčení s beznadějí. Nevím, co si kurva myslet. Měl jsem se soustředit na vlastní tanec, ale kvůli jednomu zasranému večeru najednou všechno vypadá mnohem složitější. V nitru mi panuje zmatek. Chci se z průseru vylízat, ale zároveň mám naprostý odpor k tomu, co musím podstoupit.

Carl mi dává prostor, abych všechno vstřebal. Stojí přede mnou, ztuhlý a napjatý jako struna. Vím, že jsou jeho úmysly dobré, ale připadám si jako v kleci. Můj život teď závisí na tom, jestli se mi podaří naučit se tancovat nějaké emoční blbosti a ukázat tak světu, že jsem víc než arogantní debil.

„Kdy začínají?“ zeptám se a sám nevěřím, že na nabídku hodlám kývnout. Co jiného mi taky zbývá.

„Za necelý dva týdny. A buď připravenej na každodenní lekce a pravidelnou účast na veřejných prohlášeních, abys ukázal, že projekt bereš vážně.“

Počkat, cože?

„O tomhle jsi nic neříkal.“

Škodolibě se usměje. „Damiane, právě seš v pěkný prdeli. Snad sis nemyslel, že to budeš mít zadarmo.“

„Můžeš být konkrétnější?“

„Průběžně budeš lidem podávat hlášení, co ti projekt přináší, jak je úžasnej a jak ti pomáhá se srovnat,“ pronese s trochou ironie v hlase. Evidentně ani on sám nevěří v pozitivní konec.

„Skvělé,“ zamumlám. „Myslíš, že mi tanec ve stylu romantického blbce pomůže přesvědčit lidi, že jsem se změnil?“

„Dobře, zopakuju to znova… Všechno záleží na tobě. Jde o tvoji reputaci a snahu, ne moji. Takže ti pro vlastní dobro doporučuju, aby ses sakra snažil.“

„Sbalit si kufry možná nakonec není tak špatný nápad.“ Ušklíbnu se.

„Seš jak malej fracek, Damiane. Co se radši zkusit podívat na celou věc s otevřenou myslí? Možná se naučíš víc než jen novej tanec. Možná se naučíš i něco o sobě a třeba zjistíme, proč se ve dvaatřiceti pořád chováš jako arogantní puberťák zralej na facku.“

Ta slova se do mě zabodnou jako ostrá kudla. Sevře se mi žaludek.

On vůbec netuší, kolik sraček jsem v dětství i dospívání prožil, kolik podobných vět jsem už slyšel a musel poslouchat na slovo. A přesto se trefil do nejcitlivějšího místa.

Od jisté doby jsem si v sobě vytvořil blok, přes nějž nikoho nehodlám pustit. A chovat se jako nepřístupný a drsný kretén je jediná možnost, jak sám sebe ochránit. Nechci mít žádné podělané city! Už nechci být znovu zlomený a bezmocný jako tenkrát, než jsem vzal spravedlnost do vlastních rukou.

I proto se mi tolik příčí skutečnost, do jakého projektu se musím zapojit. Udělám, co bude v mých silách, ale rozhodně nedopustím, aby se v tanci projevila moje jediná slabost, protkaná odpornou temnotou, co hluboko ve mně stále sídlí.

Snažím se potlačit myšlenky na své zasrané dětství. „Fajn, tak za dva týdny,“ řeknu.

Jak se za ním zavírají dveře, je mi snad mnohem hůř než předtím. Frustrovaně sebou hodím na pohovku, hlavu si složím do dlaní a uvnitř mě víří bouře vzteku a znechucení.

Znenadání popadnu sklenici z konferenčního stolku a vší silou s ní mrštím o zeď, jako by mi to snad mohlo ulevit od vzpomínek, které bych si nejradši nepamatoval.

Sleduju, jak se sklenice rozletí na kusy, ale žádná úleva nepřichází.

Po chvíli vstanu z pohovky a nervózně přecházím po místnosti. Každý jeden krok mi však stejně připomíná, že to, do čeho se chystám pustit, pro mě může být pěkně nebezpečné. Vzpomínky na posrané dětství se mi v hlavě přetáčejí jako špatný film.

Fakt díky, Carle. Zamumlám si pro sebe.

Tak skvěle jsem se naučil skrývat svoje city a slabosti. Ale teď se po mně nevědomky chce, abych se postavil svým démonům v podobě vyjadřování emocí.

Posadím se zpět na pohovku a znovu se zamyslím.

Co když je pravda, že ze sebe skrze tanec můžu dostat ven všechno, co celý život potlačuju? Nechci být zranitelný a nechci, aby někdo odhalil mé největší tajemství. Ale na druhou stranu… co když pomoc opravdu přijde? Třeba se mi konečně uleví a zbavím se sraček, co mě už tolik let tíží.

Ne, ani náhodou! Zatracený nesmysl.

Měl bych se okamžitě probrat.

Odeberu se proto do kuchyně, kde zapnu kávovar, aby mi připravil pěkně silné kafe. Mezitím zametu střepy v obýváku, otevřu okno a nechám dovnitř vniknout čerstvý červnový vzduch. Třeba přebije alkoholový opar linoucí se domem.

Vlastně nechápu, proč vůbec chlastám. Můj otec byl zpropadený ochlasta a já se tehdy už jako malý kluk zapřísáhnul, že se alkoholu nikdy ani nedotknu. Tady je alespoň vidět moje mizerná vůle, do hajzlu.

Ne že bych pil pořád, ale minimálně jednou týdně si panáka něčeho silnějšího dopřeju. Jenom na chuť. Jenže jakmile jdu na nějaký večírek, nebo podobnou akci, většinou se ztřískám do němoty a zanechám za sebou pohromu. Třeba jako včera večer.

Vypiju teplou kávu a zamířím do sprchy.

Voda mi stéká po těle a pokouším se smýt všechny hnusné myšlenky, a především ty zasrané vzpomínky. Možná by nebylo od věci se trochu uvolnit a nenechávat se každou chvíli něčím rozhodit. Jenže mi to moc nejde a vlastně nešlo nikdy.

Po sprše se oblékám do čistého trička, jiných tepláků a je mi o dost líp.

Rozhodnu se, že si půjdu zaběhat do parku. Běh mi vždycky pomáhal vyčistit hlavu a v tomto případě se možná zbavím i bolesti hlavy a posledních zbytků kocoviny.

Vybíhám ven a jakmile se dostanu na čerstvý vzduch, v žilách se mi rozproudí energie.

Běhám mezi stromy a snažím se zbavit všeho, co mě od dnešního rána tíží. Celkem se mi daří soustředit jen na sebe, přírodu a rytmus vlastního dechu.

Když se konečně zastavím, abych si odpočinul na lavičce, cítím, jak mi v těle pulsuje krev. Dýchám zhluboka a pokouším se i dál zachovat klid. Ale jakmile se posadím, Carlova slova se mi opět vkrádají do mysli jako podělaný bumerang, který se neustále vrací a nechce mě nechat na pokoji.

Po návratu domů si přijdu o něco lehčí. Sport a vzduch mi pomohly, ale hluboko v sobě mám stále neklidné myšlenky na projekt, a především na to, co představuje.

S povzdechem dosednu na gauč a obličej si schovám do dlaní. Nejradši bych se toho debilního nápadu vůbec neúčastnil.

Máš poslední šanci, Damiane. Pořád slyším Carlův hlas.

Přestože se většinou snažím internetu vyhýbat, nedá mi to a popadnu telefon. Když prověřím, co se o mně kde píše, třeba zjistím, že ve skutečnosti není situace tak strašná, jak Carl prezentoval. Pokud jen zbytečně dramatizoval, aby mi nahnal strach, zvládnu si napravit reputaci i bez hloupé bachaty.

Jenže se velmi rychle přesvědčím, že se šeredně pletu. Ani články nemusím otevírat. Jejich titulky bohatě stačí…

„Známý tanečník Damian Adams opět sklouzl do skandálu: po včerejším večírku je jeho image na bodu mrazu.“

„Zprávy o nevhodném chování Damiana Adamse na galavečeru se šíří jako lavina. Zdá se, že se tanečníkova kariéra ocitá v ohrožení. Obáváme se, že této pohasínající hvězdě může pomoci už jen zázrak.“

„Po včerejší aféře s urážkami a zesměšňováním taneční partnerky se Damian Adams dostal do centra kritiky. Fanoušci jsou zklamaní a naštvaní.“

„Mediální skandál kolem tanečníka Damiana Adamse nabírá na obrátkách. O jeho schopnosti udržet si profesionalitu se začíná čím dál víc pochybovat.“

Kurva!

Když si všechny nadpisky přečtu, přijde mi, že se dusím.

Sžírá mě pocit, jako by mi někdo postupně bral všechno, na čem jsem poslední roky tvrdě makal. Nejvíc mě však sere, že ty zprávy ani nezní jako obyčejné překroucené historky, ale jako skutečnost. Protože, do prdele, skutečnost jsou a dobře to vím.

Doteď jsem věřil, že můj skandál nemohl vyvolat až takový rozruch, ale opak je pravdou. Napětí prostupuje každým svalem, srdce mi buší a uvnitř mě se pere směsice rozčílení a studu. Je mi jasné, že tentokrát opravdu balancuju na okraji propasti, do níž můžu velmi snadno spadnout, pokud něco neudělám.

Nemám na vybranou. Musím se zapojit do toho posraného projektu, protože je zjevně mou jedinou nadějí na záchranu.

KAPITOLA 3

Layla

Nemůžu uvěřit, že po tak dlouhé době nabere můj život nový směr. Už zítra! Mísí se ve mně nervozita, ale zároveň obrovské vzrušení.

Gregovi se na výpomoc podařilo přemluvit mou předchůdkyni, takže mě bez problému pustil hned, jak to bylo možné. Nikdy nezapomenu na nic z toho, co pro mě udělal. Ať už, že mi dal tehdy práci, nebo jak snadno vyřešil moji výpověď, abych mohla následovat příležitost vrátit se k tanci.

Večerní měsíc svítí skrze okna v obýváku a na podlahu vrhá světlé pruhy.

S hlubokým nádechem se rozhodnu oprášit vzpomínky na tanec.

Odeberu se do prostorné šatny vedle ložnice, kde z nejvyšší police popadnu velký papírový box pokrytý slabou vrstvou prachu. Dva roky jsem se do něho neodvážila podívat.

Ofouknu krabici, položím ji na podlahu a posadím se vedle. Otevřu víko a okamžitě mě do nosu udeří známá vůně tance. Uvnitř najdu dva páry trochu opotřebovaných a prošlapaných tanečních bot. Stále v sobě nesou otisk mé duše.

Každý šev a sebemenší odřeninka mi připomínají, jak jsem kdysi tančila s neutuchající vášní, jež mě zcela pohlcovala. Vybavím si momenty, kdy se mé tělo stávalo součástí hudby a srdce se během tance spojovalo s jednotlivými pohyby.

Mezi botami, elastickými tílky a legínami na mě vykoukne zapomenutý kus tvrdého papíru.

Do rukou uchopím starou pomačkanou pohlednici s potiskem jakéhosi tanečního páru. Otočím na zadní stranu a přečtu si slova psaná mým učitelem tance ze školy.

Tanec je jako život. Několikrát sice spadneš, ale důležité je, že se vždy znovu zvedneš.

Zanechaný vzkaz na mě zapůsobí jako silný úder. Dodá mi poslední kousky odvahy, kterou se ještě pořád snažím posbírat.

Ihned si vzpomenu na všechno, co mě přivedlo až sem. Na překonané překážky, na sny, jichž se nikdy nesmím vzdát, a už vůbec ne kvůli obavám.

S nově nabitou energií se postavím a bez váhání si obuju jeden pár tanečních bot. Plná odhodlání se shlédnu v zrcadle a zcela přirozeně se začnu pohybovat v rytmu jednoduchých tanečních kroků, jaké mě jen napadnou.

Ani nevím, kolik času uplyne, zatímco si jen tak ve své šatně tančím s úsměvem na rtech.

Ať už mě na nové cestě potká cokoliv, za každou cenu se hodlám znovu postavit na pódium. Nebude to jednoduché ani rychlé. Nyní mě totiž čeká jiná výzva, ale jakmile ji dokončím, už mě nic nezastaví.

Já začnu zase tancovat!

Druhý den stojím před dveřmi tanečního sálu, kde jsem před dvěma lety bývala víc než doma a pilně trénovala náročné sestavy.

Přijde mi to skoro jako věčnost.

Vstoupím do prostorného sálu a zorničky se mi rozšíří vzrušením. Místnost působí důvěrně známě. Je obrovská, s vysokým stropem a zrcadly pokrývajícími celou jednu stěnu místnosti. Lesklá a hladká podlaha z tmavého dřeva mě téměř vybízí, abych si na ní zatančila stejně jako tenkrát.

Všechno je mi tady tak povědomé, ale přesto jiné. Tehdy jsem se tu objevovala jako hlavní tanečnice a teď se mám stát choreografkou projektu.

Vím, že bych za poskytnutou příležitost měla být vděčná a taky že jsem. I když otravný hlásek někde uvnitř mě pořád křičí, že možná dělám velkou chybu. Stále se totiž sama sebou necítím až natolik jistá, abych tančila naplno, a navíc učila jiné lidi.

Vedle pochybností se však ozývá i druhý hlásek, a naopak mi připomíná, že se mi naskytla obrovská šance. Postavit se na nohy a vrátit se ke své největší vášni – tanci.

Vzduch v místnosti voní stejně jako tehdy. Směs prachu, dřeva, potu a všeho, co k tomu patří a co jsem milovala.

Tělo mi okamžitě zavalí vlna nostalgie.

Skoro živě si vybavuju každý krok i pohyb, co jsem na tomhle parketu udělala. Jenže s tím vším se automaticky přihlásí o slovo i obavy.

Kotník mě už sice nebolí, ale něco uvnitř mě je pořád trochu nalomené a podělané strachy.

Co když zase upadnu? Co když v tanci totálně selžu? Stačí jeden špatný krok, jeden pitomý pohyb a můžu se opět zranit. Přece jen jsem už dlouho netančila. Ne doopravdy. A krátký výpadek doma v šatně se nepočítá.

Snažím se protivné myšlenky potlačit, ale i tak si plně uvědomuju, že tohle je jiné. Mnohem důležitější a skutečnější. Protože stojím tady. Na parketu, před sebou zrcadla a za sebou minulost, jež se mě snaží ovlivňovat.

Ruce se mi trochu třesou, hruď se nepravidelně zvedá a zase klesá. Vím, že dřív nebo později musím udělat první krok. A právě ten mě nejspíš děsí ze všeho nejvíc.

Zbývá pouhý týden, než se uskuteční casting pro tanečníky a do zmíněné doby se potřebuju dostat alespoň do základní formy. Musím se roztančit, uvolnit se a připomenout si, jak chutná tanec. Za sedm dní už potřebuju být připravená a sebevědomější. Jinak zkrátka nebudu schopná vést někoho jiného, pokud nezvládnu vést ani sama sebe. Proto jsem odhodlaná strávit následující dny v sále a pořádně trénovat. I kdybych tu měla zůstávat zavřená od rána do večera.

Ještě chvíli nejistě stojím uprostřed sálu a srdce mi bije rychleji než obvykle.

Začnu zhluboka dýchat ve snaze uvolnit napětí, svírající mi útroby.

Uběhne minuta, dvě a zhruba po pěti se přes připojení z telefonu konečně odhodlám pustit hudbu do reproduktorů. Je jemná, plynulá, se smyslným rytmem bachaty, jež je podstatou celého projektu.

Nechám první takty hudby projít napjatým tělem. Zavřu oči a po několika vteřinách se boky pomalu vlním do rytmu písně. Následně přidám i krátké pohyby nohou. Ze začátku jsou opatrné a váhavé, ale s dalšími provedenými kroky přichází větší pevnost.

Po zádech se mi rozlévá zvláštní směs radosti a zároveň neklidu. Něco se ve mně pomalu a jistě probouzí.

Několik krátkých minut tančím. Ne pro někoho, ale pro sebe.

Postupně zkouším i pár svižnějších kroků, jako bych své tělo i samu sebe chtěla přesvědčit, že to zvládnu.

Jenže po pár dalších vteřinách mi myšlenky zabloudí k minulosti, ke zranění, co se mi během generální zkoušky přihodilo a na moment se nechám vyvést z rovnováhy. Snažím se dál držet rytmu, ale jako by najednou šla hudba jedním směrem, nohy a tělo druhým.

Okamžitě znejistím a nejsem schopná se vrátit do správného rytmu. V hlavě mi víří obavy. Zadrhávám se čím dál víc, ramena mi tuhnou a teď už i boky přestávají splývat s hudbou.

Prohlížím se v zrcadle, kde vidím, že se tělo vlní v totálním nesouladu se vším ostatním.

V momentě se zaseknu, špičkou nohy zaškobrtnu o rovnou podlahu a nejprve jedním, pak i druhým kolenem padnu na zem. V zrcadle se opět setkám se svým odrazem – ženou klečící na zemi, s dlaněmi opřenými o dřevěné parkety.

Zůstanu tak, neschopná se pohnout. Vím jen, že se mi do očí ženou slzy.

Pád na koleno vůbec nebolel, ale uvnitř se má duše právě teď rozsypává na tisíc kousků.

Rozpláču se jako malé dítě.

Brečím nahlas, bez jakéhokoliv studu. Připadám si neschopná.

Nezvládla jsem to. Nedokážu udělat ani pár podělaných kroků, aniž bych neselhala, do hajzlu!

Zatraceně, tohle přece nejsem já!

Dál klečím na zemi.

Parkety jsou trochu chladné, i když je celkem teplý den, a tlačí mě do kolen. Jenže jediné, čeho si všímám, je nehezký obraz v zrcadle a těžký dech, co mi svírá plíce.

Něco se ve mně zlomilo.

Ne fyzicky, ale duševně.

Slyším silné údery srdce, které ještě před pár okamžiky věřilo v úspěch.

Ale stačilo jen pár zpropadených kroků a jsem zas tady. Na zemi, stejně jako tenkrát.

V zoufalství se zvednu a dobelhám k telefonu. Frustrovaně odpojím hudbu z repráků a mám chuť zavolat Jenn a říct jí, že nabídku nakonec nepřijmu. Ani nevím proč, ale místo Jennina čísla vytočím mámino.

Asi ji jen potřebuju slyšet.

Telefon zazvoní dvakrát. „Laylo?“ ozve se jemný, uklidňující hlas a z očí se mi okamžitě vyvalí další nové slzy.

„Mami, já… nezvládnu to,“ vydechnu tiše. „Zkoušela jsem tančit, vážně jsem se snažila, ale…“ Hlasitě vzdychnu. „Nejde to. Nic není jako dřív, tělo mě neposlouchá. Pořád myslím na ten zatracený úraz a… spadla jsem, mami. Už zase.“

„Počkej, zlatíčko. Uklidni se, dýchej,“ řekne pevným hlasem. „A jsi v pořádku? Neublížila sis?“

„Ne, jen… mám pocit, že jsem selhala, že nedokážu znovu tančit.“

V telefonu na moment zavládne ticho.

Pak tiše, ale jasně promluví. „Broučku, poslouchej mě. Přece víš líp než kdokoliv jiný, že spadnout neznamená selhat. Tanečníci občas padají a ne jednou. Sama jsi během tréninků spadla hned několikrát. Vy všichni. Je to naprosto normální, a naopak by bylo divné, kdyby nikdy nikdo neupadnul. Selhání je, když se přestaneš zvedat. A ty jsi silná. Jennifer ti práci choreografky nenabídla jen tak pro nic za nic. Laylo, dostala ses zpátky k tanci, a to přece něco znamená. Vždyť tanec od malička miluješ. Nemůžeš se nechat rozhodit jedním zaškobrtnutím, zlato.“

Zalapám po dechu. Mamky slova se mi vrývají do srdce, mysli i duše.

Přesto…

„Já se ale bojím, mami. Tanec je pořád ve mně, vím to. Ale jakmile se pohnu trochu odvážněji, všechno se najednou sesype jako domeček z karet. Kroky jsou nejisté, váhavé. Jako by mi ani vlastní tělo nevěřilo. Jako bych bruslila na tenkém ledě a čekala, kdy pode mnou křupne.“

Na druhém konci telefonu se na maličký moment opět rozhostí ticho.

„Pamatuješ, jak ses jako malá učila jezdit na kole?“ Přikývnu, i když mě nemůže vidět. „Pořád jsi koukala dolů, na přední kolo. A já tě neustále napomínala, ať se soustředíš na cestu před sebou, jinak spadneš.“

Přes slzy se usměju. Samozřejmě, že si pamatuju. V jeden den mé malé tělíčko spadlo snad desetkrát, ale po jedenácté, když už jsem mamku konečně poslechla, jsem pak bez dalšího pádu dojela celou ulicí až ke hřišti.

„Ano, ale proč sis vzpomněla právě teď?“

„Protože teď se chováš stejně. Upínáš se na pád místo na směr. A i když jsi z kola spadla milionkrát, nevzdala ses a jezdila jsi jednoduše dál, dokud ses to nenaučila.“

Zhluboka polknu, mírně rozhozená pravdou máminých slov.

„Možná zatím netančíš jako dřív, ale ušla jsi už dlouhou cestu, zažila bolest, strach, spoustu emocí. A právě z nich vznikají jedinečné zážitky, ať už dobré nebo špatné. Neříkala jsi mi náhodou, že je bachata o příbězích a o pocitech? Tak ten svůj zužitkuj, předej ho lidem.“

Po tvářích mi stékají další slzy, ale tentokrát už nejde o slzy bezmoci.

Něco se ve mně pohne.

Ona nemluví o dokonalosti, ani o výkonech. Mluví o směru a o pohybu, který nemusí být hned skvělý, ale pouze upřímný.

A já si najednou uvědomím, že se dneska tanec snažím vyvolat násilím, protože vím, že mi zbývá pouhý týden, abych se nějakým způsobem vrátila do přijatelné formy. Jenže ve skutečnosti jediné, co právě teď musím, je pochopit pravý důvod, proč zase tančit.

Když jsem tančila doma v šatně, neupadla jsem ani jednou. A ani na moment se má mysl nezabývala obavami, že můžu špatně šlápnout. Tam jsem naopak byla odhodlaná, nadšená z Jenniny nabídky a tancovala jsem od srdce.

Což je zásadní rozdíl mezi tehdejším večerem a dneškem.

„Mami?“

„Ano?“

„Já se zvednu. Ještě chvíli to bude náročné, ale zvednu se.“

„Já vím, broučku. Vím to.“

Poté, co se rozloučíme, ještě pár vteřin jen sedím a dýchám.

Pak se zvednu. Třesou se mi ruce i nohy, ale stojím a pohlédnu na sebe do zrcadla.

Žena v něm pořád vypadá jako já. Ale nyní se jí v očích odráží něco, co tam ještě před několika minutami nebylo: odvaha.

Zapnu hudbu a jsem rozhodnutá zkoušet dál.

Pomalu, jeden krok za druhým. Po chvíli přestávám přemýšlet o bolesti, strachu, pádu a nejistotě. Poslouchám jen hudbu a s každým dalším novým krokem se mé tělo rozpomíná.

A pak se to stane. Jako by se něco ve mně rozsvítilo.

Nohy najednou ví, jaké pohyby dělat. Tančím jako žena, která přežila pád a má co říct.

Sleduju se v zrcadle a cítím se daleko jistější. Nemůžu se vzdát. Nechci se vzdát.

Já se prostě vrátím k tanci. A vrátím se jako někdo, kdo rozumí strachu a bolestem. Protože mám sakra právo milovat to, co mě před dvěma lety zlomilo a snažilo se mě zlomit i dnes.

A možná právě tak se můžu uzdravit.

KAPITOLA 4

Layla

Uběhne týden.

Sedm dní od chvíle, kdy jsem se po telefonátu s mamkou zvedla z podlahy, utřela si slzy a postavila se do středu sálu. Ale i ten krátký týden mi připadá jako celá etapa života.

První kroky zpočátku působily pořád nejistě a opatrně, ale velmi brzy se proměnily v plynulejší a jistější. Už jsem se nenechala vést strachem, ale vnitřní touhou.

A následující dny pro mě byly další malou výzvou. Soubojem mezi mnou a mizerným tichým hlasem v hlavě, co mi občas stejně našeptával, že selžu.

Ale já se nenechala zastavit.

Zůstávala jsem v sále dlouho do večera a hledala všechen rytmus, co mě kdysi vedl. Tělo se postupně vracelo zpátky na scénu. Ne ve smyslu staré techniky, ale ve způsobu tancování. Pohyby se mi zase sjednotily s dechem a propojily s aktuálními emocemi.

Den co den jsem zkoušela znova a pořád dokola a s každým novým ránem přicházelo o trochu míň strachu a mnohem víc radosti.

A dnes, když v deset ráno přicházím před taneční studio, kde se koná casting pro tanečníky, už na sobě nepozoruju tak obrovskou trému. Naopak. Po týdnu plném potu a boje přicházím s vědomím, že jsem se dokázala zvednout.

Zatímco před budovou čekám na Jenn, slabý vánek si pohrává s mými dlouhými černými vlasy a v hlavě se mi honí myšlenky na to, že se vracím do svého starého života. I když prozatím jen jako choreografka.

Jenn dorazí se svým typickým úsměvem, ale v zelených očích zahlédnu drobný náznak nervozity, přestože podobné věci absolvovala už několikrát.

„Ahoj, Laylo. Tak jak se cítíš?“

„Jsem trochu neklidná, ale zároveň šťastná.“

„Buď v pohodě. Projekt bude skvělý, teď jen musíme najít správný lidi.“

Jen co vstoupíme do sálu, ve vzduchu se vznáší směsice napětí a očekávání.

Odebereme se do místa naproti zrcadlům, kde je pro nás vytvořené improvizované sezení.

„Musíme se zaměřit na emoce, popřípadě se tanečníků můžeme na cokoliv zeptat,“ spustí Jenn, jakmile dosedneme na své židle.

„Dobře,“ přitakám.

Zanedlouho už se sál začne zaplňovat příchozími lidmi, kteří se přišli zúčastnit castingu. Někteří si prohlížejí velká zrcadla, jiní si upravují kostýmy a ti odvážnější se dokonce rozcvičují.

„Myslím, že uvidíme hromadu talentů,“ špitnu jí, zatímco se dál rozhlížím po skupinkách tanečníků.

„Proboha, přišlo jich fakt mraky,“ opáčí mi s lehkým úsměvem.

Dnes je to poprvé, co jsem součástí castingu ne jako tanečnice, ale jako porotkyně, na níž visí velká zodpovědnost. Vlastně mám trochu strach. Nejsem si jistá, jak se chovat.

Být přísná, nebo mírumilovná? Dát už teď najevo autoritu, nebo prozatím zůstat nevýrazná?

Bože, hlavou mi běží tolik otázek.

Jenn si toho pravděpodobně všimne, protože do mě drkne loktem. „Uvolni se, Laylo.“

„Snažím se. Ale jsem tak nervózní.“

„Ukaž jim, že tu nejsi jen tak ze srandy. Buď přímá, otevřená, upřímná, a hlavně měj pořád na paměti, co je účelem celý dnešní akce. Mezi všemi kandidáty musíme vybrat ty nejlepší.“

„Já vím,“ odsouhlasím.

Za pár vteřin už Jennifer zahájí casting. Sebevědomě se postaví a napřímí se. „Tak začneme,“ zvýší hlas, aby přerušila konverzační šum všech přítomných. „Dobrý den, jsem Jennifer Stoneová. Srdečně vás vítám na castingu pro zcela nový taneční projekt, zaměřený na sensuální bachatu. Budete mít možnost předvést své schopnosti, ukázat, co ve vás je a taky jaký máte cit k tanci a hudbě. Jeden po druhém dostanete vymezený čas pro představení sebe samých.“ Zní profesionálně a autoritativně. V průběhu řeči se zaměřuju na tanečníky. Snažím se pochytit jejich výrazy i řeč těla.

Někteří oplývají jistotou a jiní naopak vypadají vystrašeně. Ale přesto se v očích všech odráží naděje.

V hlavě mi běží myšlenky, jak je budu hodnotit – techniku, mimiku, cítění i schopnost improvizace. Pokud se kandidáti dobře připravili a informovali se, co sensuální bachata představuje, měli by tady teď stát lidi s nějakým vlastním příběhem. Stejně jako já. A ten z nich chci dostat. Zachytit emoce, vášeň a opravdovost, které rozhodnou o jejich osudu.

Jakmile se na scéně objeví první tanečník, srdce mi poskočí a jsem plná očekávání.

S Jenn soustředěně posuzujeme jednoho uchazeče za druhým, ale prozatím nás nikdo nějak zvlášť neoslovil. Každý má v sobě něco jedinečného, ale jako celek to moc nefunguje.

Až když přijde na řadu jedna mladá dívka a začne tančit, uvnitř mě se něco pohne. Myslím, že ona by mohla být skvělá volba. Pohyby jsou fantastické, obličej vyzařuje radostí i smutkem a o emoce není nouze. Je evidentní, že se do tance ponořila celým srdcem a duší.

„Jaké máte zkušenosti s tancem?“ zeptám se, jakmile dokončí svůj bezchybný projev.

„Tancuju od dětství,“ odpoví s nadšením. „A bachatu miluju, protože je tancem srdce. Vždycky se mi zdá, že díky ní můžu vyjádřit všechno, co se ve mně odehrává. Během tance si připadám svobodná. Jako bych se vznášela a všechna tíha světa ze mě opadla.“

Páni, udělala na mě zatraceně dobrý dojem.

„Dobře, děkuju. Můžete se vrátit k ostatním,“ řeknu s úsměvem a ve svých papírech si ji – dívku jménem Sandra – odškrtnu jako vhodnou kandidátku.

Po zbytek castingu si společně s Jenn vyměňujeme názory a sdílíme své dojmy z jednotlivých účastníků. Když nás někdo zaujme, vyptáváme se na pár otázek, protože nám mohou pomoct v rozhodování.

Nakonec se mezi všemi zúčastněnými přece jen nachází kupa šikovných a ideálních adeptů. Což je fajn, protože začátek castingu nevypadal zrovna moc nadějně.

Až když po několika hodinách skončíme, sál se vyprazdňuje a my máme vybrané tanečníky pro vedlejší role i hlavní ženskou, dojde mi, že někdo chybí.

„Jenn!“ vyhrknu lehce zděšeně. „Vždyť jsme nikoho neobsadily jako hlavního tanečníka.“

„No… vlastně…,“ koktá podezřelým hláskem.

„Sakra, jak jsme mohly zapomenout,“ přeruším ji, když zakleju a v rychlosti sahám po svých papírech s poznámkami.

Položí mi ruku na zápěstí, aby mě zastavila. Zvláštní výraz v jejím obličeji napovídá, že mi něco uniká.

„Jenn, co se děje? Tenhle výraz znám.“

Nervózně si odkašle. „Totiž… hlavní mužská role už je obsazená.“

Nechápavě svraštím obočí. „Jak to myslíš, obsazená?“ Na moment se zarazím. „Kruci, o koho jde?“

Prohrábne si blonďaté mikádo a záměrně uhýbá očima.

„Jenn?“ zdůrazním trochu přísně. „Vyklop to.“

„No, Damian Adams.“

„Damian Adams? Děláš si srandu?“ vypísknu, jako by mě někdo kopnul do břicha.

Ten namyšlený, sprostý a arogantní chlap, že má ztvárnit nejdůležitější postavu? Už jsem párkrát měla čest se s ním potkat i osobně a věřte, že mi to bohatě stačilo. Všechny informace a názory, co o něm kolují, jsou bohužel krutá realita, žádné překroucené fámy. On se zkrátka neumí chovat a nemá v sobě snad ani kousek slušnosti, empatie a dobra.

„Proč zrovna Adams? Vždyť se jeho kariéra pomalu ocitá v troskách. Projekt je přece založený na vyjádření skutečné hloubky. Je naprosto šílené, aby hlavní roli dostal on. Celé nám to zničí,“ řeknu rozrušeně, přestože jsem zrovna já ta poslední, kdo má právo někoho soudit.

„Právě proto. Díky projektu si může napravit reputaci a ukázat světu, že není takový kretén. Sama nejsem nadšená, jenže jde v podstatě o nařízení vyšších. Nemůžu dělat vůbec nic, Laylo.“ Povzdychne si.

Bude jenom předstírat, aby si zachránil zadek. Tím pádem projekt sensuální bachaty postrádá pravý smysl.

Je to zbytečné.

„Bože, ne.“