Alena Jakoubková

Ta první je vždycky blondýna

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026

www.mobaknihy.cz

moba@mobaknihy.cz

© Alena Jakoubková, 2026

© Photo by Sofia_Zhuravets from Depositphotos

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-2654-1 (epub)

ISBN 978-80-279-2655-8 (mobi)

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Tak holky, před týdnem jsem začala držet dietu…

(Magda M.)

A co, držíš se…?

(Já)

Za dvě hodiny jsme pak zašly do cukrárny a já si dala šlehačkové dortíky. Na tu dietu jsem úplně zapomněla…

(Magda M.)

Mladí muži by chtěli být věrní, ale nejsou. Staří muži by chtěli být nevěrní, ale nemohou…

(Oscar Wilde)

1

Motýlci v břiše,

nad hlavou ohňostroj hvězd

Přichází tak tiše,

odněkud z dalekých cest…

Láska ♥

„Sakra…“

Stříbrný jehlový podpatek mých černých lodiček se mi zaklestil do spáry mezi dlažebními kostkami a nechtělo se mu ven, ať jsem s ním lomcovala, jak chtěla. Nedalo se nic jiného dělat než si botu vyzout, položit chodidlo v pavučinkové punčoše na špinavý chodník a zkusit ji vyprostit oběma rukama, což mě pekelně štvalo.

Položila jsem obrovskou černou kabelu, která simulovala, že je kabelkou, na chodník. V kabele jsem nesla kromě obvyklých serepetiček i pětisetstránkovou korekturu encyklopedie pojednávající o módě napříč světem i časem, kterou jsem slíbila přečíst nejpozději za dva týdny, sáček se zeleninovými paprikami, které jsem koupila na Ovocném trhu, semínkovou bagetu z malé pekárny kousek od redakce, pro niž už léta překládám historické publikace i romány, a hodlala jsem do ní přihodit v rybárně Fish House u nás v Břevnově ještě kilové balení slávek na mušlovou polévku a možná i nějaké krevety na grilování.

Kabela byla příšerně těžká a mé rameno si spokojeně lebedilo, že ji má na chvilku z krku.

Tedy z ramene, vlastně.

Měla jsem báječnou náladu. A ten zatracený podpatek mi ji přece nezkazí.

Ne, to v žádném případě nedopustím…!

Po chvilce lomcování, skloněná k chodníku, na rušné Vodičkově ulici, akorát u tramvajové zastávky, kde do mě vráželi lidé, spěchající kolem mě sem a tam, jsem ten zatracený podpatek vyprostila. Než jsem si botu obula, znovu jsem zasakrovala:

„Sakra, sakra, sakra.“

Stříbrná jehla mých oblíbených lodiček byla ošklivě sedřená.

„Sakra…“

Popadla jsem zase kabelu zvíci snad deseti kilo a rozhlédla se kolem sebe.

Stála jsem na chodníku u vchodu do pasáže Lucerna, jen pár metrů od zastávky tramvaje, kam jsem původně z redakce mířila, protože jsem chtěla být co nejdříve doma.

Z nějakého důvodu jsem se ale rozhodla, že si zasloužím šálek kávy.

Snad jako kompenzaci za ten podpatek. Ten impulz mi obrátil život naruby.

Místo na zastávku jsem zamířila do kavárny Lucerna v pasáži stejného jména.

Vstoupila jsem do kavárny…

… A tam jsem je uviděla.

U jednoho ze stolků seděl můj manžel Jiří a za ruku držel mladou ženu s dlouhými blonďatými vlasy, hleděl jí do očí a pak ji dlouze… sakra… hodně dlouze… políbil.

Ta žena vypadala skoro stejně jako já, jen byla asi o deset let mladší model.

Možná dokonce o patnáct… Sakra…!

Třeštila jsem na ně oči.

Vím, že se říká, že ta první, a míněna je nevěra, je vždycky blondýna.

Sakra…

Ale to já jsem přece taky… Sakra.

Stála jsem jako solný sloup.

Přistoupil ke mně číšník a zdvořile se mě zeptal:

„Madam si přeje stůl?“

Vzpamatovala jsem se.

Věděla jsem, že musím rychle pryč. Okamžitě, kvapem, co nejrychleji.

Nechtěla jsem, aby si mě Jiří všiml, ne, dokud si nepromyslím, co s nastalou situací hodlám udělat. Samozřejmě se mi chtělo začít ječet. A mlátit je oba mou těžkou kabelou po hlavě.

Možná jsem to měla udělat.

Třeba by se mi alespoň trošku ulevilo.

Zakroutila jsem ale hlavou, číšníkovi jsem tiše poděkovala, otočila se na odřené stříbrné jehle a vypochodovala jsem z kavárny do pasáže. U schodů jsem se zarazila.

Vrátila jsem se do kavárny, vylovila z kabely mobil a zajistila důkaz.

Že by si mě ti dva všimli, to vůbec nehrozilo.

Věnovali se sobě navzájem a svět kolem je vůbec nezajímal.

Teprve potom jsem seběhla po schodech dolů a odcházela pasáží, sama jsem nevěděla kam. Domů…? Co bych tam asi tak dělala? Připravovala snad manžílkovi večeři?

V duchu jsem zasyčela:

Tak to jistě…

Točila se mi hlava, do očí se mi draly slzy, kabela mě tížila na rameni…

Vyšla jsem ven z pasáže do Vodičkovy ulice a škobrtala po chodníku bez cíle.

Pak mě ale napadlo, kde se mohu na chvilku posadit a nabrat dech.

Přešla jsem přes koleje ulici a zamířila k Františkánské zahradě.

Měla jsem štěstí, našla jsem volnou lavičku, posadila se na ni a rozplakala jsem se.

2

Před očima se mi odehrával celý můj dosavadní život. Plakala jsem, vzpomínala, rekapitulovala, hledala, co jsem udělala špatně, když se mi teď tohle stalo… Taky jsem v duchu vztekle vyčítala manželovi, že je takový mizera.

Neviděla jsem půvabná zákoutí zahrady, nevšímala jsem si lidí kolem sebe, zaměřila jsem se jen na to, že se mi před očima můj život zřítil jako domeček z karet. Vzpamatovala jsem se, až když mi na rameno poklepal správce, nebo snad hlídač, parku.

Oslovil mě:

„Děvenko, už musíte jít, zahrada se bude zavírat.“

Vzhlédla jsem k němu.

Pokývala jsem hlavou a vstala jsem.

Hlídač šel po mém boku k východu na Jungmannovo náměstí, protože jsem automaticky zamířila k tramvajové zastávce, odkud mi jede tramvaj rovnou domů. Potřebovala jsem nějak dojít na roh Spálené ulice nebo k Národnímu divadlu.

Utírala jsem si slzy a z kabely vyndala sluneční brýle, abych uplakané oči zakryla.

S Jiřím bydlíme v krásném rozlehlém bytě ve stejné ulici, kde jsme oba vyrůstali. Oba jsme přišli o rodiče dost brzo, a když jsme se rozhodli, že se vezmeme, rodičovské byty jsme prodali a společně si koupili šestipokojový byt s terasou, která se táhne kolem skoro celého bytu, v nejvyšším patře luxusního bytového domu.

Rozloučila jsem se s hlídačem a poděkovala mu, že mě doprovodil.

Řekl mi:

„Děvenko, ať už se vám stalo cokoli, držte se.“

Přikývla jsem.

Dokonce jsem se na něj dokázala malinko usmát. Řekla jsem mu:

„Děkuju. A mějte se hezky.“

Na Jungmannově náměstí jsem nahlédla do vyhlášené prodejny lahůdek Zlatý kříž. Jindy bych se tam zastavila a koupila nějaké dobroty, ale teď jsem měla silný pocit, že si manžel nezaslouží nic jiného než skývu tvrdého chleba a možná, ale opravdu jen možná… doušek vody.

To tak, podstrojovat mu obložené chlebíčky…!

Prodejnu jsem minula a přešla přes Jungmannovu ulici na Národní třídu. Přešla jsem opět přes ulici na druhou stranu, a najednou jsem si uvědomila, že se mi nechce jít domů a postavit se tváří v tvář Jiřímu, který netuší, že jsem ho viděla s tou zatracenou ženskou.

Věděla jsem, že bych bohorovný úsměv na jeho tváři prostě nesnesla.

Loudala jsem se.

Na rohu Národní třídy a Spálené ulice jsem si řekla, že se radši ještě trochu projdu, navzdory kabele, která mě tížila na rameni. Nevnímala jsem nic z toho, co jsem míjela, jen jsem se snažila potlačit slzy a sebrat aspoň trochu rovnováhy.

Právě jsem docházela na zastávku tramvaje před Národním divadlem a zvažovala jsem, jestli nemám ještě přejít přes most Legií na Újezd, když se mi ozval v kabele mobil.

Vylovila jsem ho a podívala se na displej. Nic překvapivého.

Jiří.

No jo…

Je půl osmé, a ženuška není doma. V duchu jsem se ušklíbla.

Copak já… ale večeře rovněž v nedohlednu. Na to Jiří není zvyklý.

Vztekle jsem hovor vytípla a mobil hodila zátky do kabely.

Došlo mi, že na setkání s nevěrným manželem nejsem ani trochu připravená.

Ach jo.

Ale co budu sakra dělat…?

Znovu jsem vylovila z kabely mobil a zavolala jsem své milé kamarádce Janě.

Kamarádka přijala hovor a netrpělivým tónem mi řekla:

„Právě šlehám těsto na lososový quiche.“

Já se jen zeptala:

„Můžu přijít?“

Jana mě okřikla:

„Jasně, že jo, neptej se tak pitomě, Alice.“

Pak ukončila hovor a já nasedla na dvaadvacítku, která právě vklouzla do stanice. Jana, stejně jako já s Jiřím, bydlí pořád v Břevnově, v krásné vilce ve Dvořeckého ulici, společně se svým manželem Honzou a jejich dvojčaty, která se jim narodila, když bylo Janě osmnáct a Honzovi jen o rok víc. No a teď dvojčatům už bylo přes dvacet.

Zazvonila jsem u kovové krásně tepané branky. Bzučák mě hned pustil dovnitř. Jako vždycky jsem obdivovala nádherné modré hortenzie, které moje kamarádka pěstuje po celé zahradě, ale jakmile Jana otevřela dveře do domku, rozplakala jsem se.

Jana mě vtáhla dovnitř.

V kuchyni, kde to krásně vonělo, mě usadila k jídelnímu stolu.

Pak se zeptala:

„Stalo se něco Jirkovi?“

Přikývla jsem.

Vysoukala jsem ze sebe:

„Jo, zamiloval se.“

V kabele se mi zase ozval mobil. Jana mě vyzvala:

„Vezmi to, před tím neutečeš.“

Zakroutila jsem hlavou.

„Ne, to je určitě zase Jiří. Nechci s ním mluvit.“

Pak jsem upřesnila:

„Nemohu s ním mluvit, dokud si to nesrovnám v hlavě.“

Jana otevřela lednici, z ní vyndala lahev montrachetu, z kredence dvě sklenky.

Poznamenala jsem:

„Tak dobrého vína je pro mě dneska škoda.“

Jana mě poučila:

„Dobrého vína není nikdy škoda.“

Pak nám nalila a přiťukla si se mnou. Musela jsem uznat:

„To víno je skvělé.“

Jana vyndala z trouby quiche a do nitra domu zavolala:

„Růženko, pojď si pro večeři.“

Jana nakrájela zkušeně koláč, který upekla v keramické formě velké jako kolo od vozu. Když do kuchyně vstoupila její krásná dcera, začala mě objímat a vyptávat se, proč mám tak oteklé oči, a hodlala se posadit k nám, Jana dceru vyzvala:

„Růženko, potřebujeme být s tetou chvíli samy, nezlob se, jo…? Najez se u sebe nebo v obýváku a tenhle talíř dones tátovi do ateliéru. Je určitě ponořený do práce, na jídlo nejspíš zapomněl.“

Růženka mi dala pusu, od mamky si vzala dva talíře a odešla.

Jana přede mě položila talíř, ale já jen hlesla:

„Na jídlo nemám ani pomyšlení.“

Umanutě jsem dodala:

„Už nikdy nebudu mít.“

Jana se ale se mnou nepárala. Nařídila mi:

„Koukej aspoň trochu sníst, nebo ti to do krku nacpu násilím.“

Vložila jsem si do pusy malé sousto. Bylo to moc dobré, tak jsem aspoň kousek vynikajícího koláče s lososem a špenátem snědla, ale pak jsem rázně odložila příbor.

Jana mě vyzvala:

„A teď mi řekni, co se stalo.“

Pokrčila jsem rameny.

Janu zajímalo:

„Jirka ti to sám řekl?“

Povzdechla jsem si. Kamarádce jsem řekla:

„Ne, ale nachytala jsem ho dneska v Lucerně.“

Upřesnila jsem:

„V kavárně Lucerna, kam chodíme spolu.“

Pak jsem z kabely vylovila mobil, který se znovu rozezvučel, já ale manželův hovor opět rázně vytípla a rozklikla jsem obrázky v galerii. Musela jsem uznat, že se mi fotka povedla.

Na to, v jakém rozčílení jsem ji pořizovala. Mobil jsem přes stůl přesunula k Janě.

Jana si fotku dlouho prohlížela, než mi mírně řekla:

„Tohle nemusí nic znamenat, Alice.“

Odfrkla jsem si.

Kamarádku jsem vztekle informovala:

„Jirka si s ní vyměňoval genetické informace způsobem, o němž nemůžeš zůstat na pochybách, když je vidíš. Bylo fakt odporné se na to koukat, to mi věř. Myslím, že ti motýlci, co měla ta zatracená čubka v břiše, mohl být docela klidně Jirkův jazyk.“

Jana pokrčila rameny.

Pak opět mírně nadhodila:

„Mohlo by to taky být jen chvilkové rozptýlení.“

Já vylítla:

„Jak, chvilkové rozptýlení? To mě má jako utěšit?“

Jana pokrčila rameny.

Pak řekla:

„Znáš mužské…“

Odsekla jsem:

„Asi ne, jak jsem právě zjistila.“

Jana mě nabádala:

„Alice, neunáhluj se. Zavolej Jirkovi, že jsme se spolu napily o trochu víc, než jsme měly, a že dneska zůstaneš spát u nás. Nestalo by se to přece poprvé. Tady se dáš trochu dohromady a zítra se můžeš vrátit domů, až bude Jirka z bytu pryč. Budeš mít celý den na to, aby sis promyslela, jestli ho chceš konfrontovat s tou fotkou, anebo jestli nad tím prostě jen mávneš rukou a počkáš, co se z toho vyvine.“

Chvilku jsem přemýšlela. Pak jsem potřásla hlavou.

„Jano, já se nedokážu přetvařovat.“

Jana mě nemilosrdně napomenula:

„Hele, jasně, že to dokážeš. Musíš se jen trochu snažit. A znáš chlapy, ti si ničeho nevšimnou, myslí si jen na svoje. Potřebuješ získat odstup, jen trochu času, aby sis mohla promyslet celou situaci. Jakmile Jirkovi přiznáš, že o té ženské víš, už to nepůjde vrátit zpátky.“

Pak ji napadlo:

„Nemyslíš snad na rozvod?“

Vytřeštila jsem na kamarádku oči. Rázně jsem ji ujistila:

„Nechci se rozvádět.“

Pak mě napadlo:

„Jano, co bys v mém případě udělala ty?“

Jana na židli nadskočila a převelice energicky mi vyložila:

„Já bych Honzovi jednu flákla hned na místě.“

Rozesmála jsem se.

„No, taky mě to napadlo.“

Pak jsem ale udělala jednu rozumnou věc. Napsala jsem Jirkovi, že jsem u Jany a přespím tu. Na displeji se okamžitě objevila odpověď:

Alice, můžu se pro tebe stavit a domů tě doprovodit.

Rád se projdu.

Přišoupla jsem opět mobil k Janě, aby si mohla zprávu přečíst.

Oznámila jsem jí:

„Nechci s ním jít domů.“

Jana mi vrátila mobil a navrhla:

„Alice, prostě mu napiš, že už jsi v noční košili.“

Poslechla jsem ji, pak jsem si ještě přečetla přání dobré noci.

Ten mizera…

To jsem ovšem nemohla opětovat.

Manželovi jsem přála jen samé děsivé noční můry. Mobil jsem zaklapla a hodila do kabely.

V tu chvíli jsme uslyšely klapnout vstupní dveře. Do kuchyně vpadl Janin syn Marek a mamku informoval:

„Mami, mám strašný hlad.“

Pak si mě teprve všiml a přivítal se i se mnou.

„Ahoj teto. Můžu ti ty knihy, které jsem si od tebe půjčil, vrátit až příští týden?“

Přikývla jsem.

„No jistě.“

Marek si nandal lososový quiche a s talířem zmizel. Jana poznamenala:

„Vidíš, chlap. Ani si nevšiml, že jsi celá ubrečená a oteklá.“

Ohnala jsem se po ní.

„No jo, viděla jsem se v koupelně v zrcadle, vím, jak vypadám.“

Ráno mi bylo mnohem líp. Prospala jsem se, probudila jsem se brzy a měla jsem čas si tu novou situaci trochu promyslet. Tím nemíním postavit se jí, to by mě ani nenapadlo. Nesnáším jakékoli konfrontace nebo hádky, vždycky se jim snažím vyhnout, i za cenu, že ustoupím, jakkoli si myslím, že jsem v právu nebo mám pravdu.

Co se ale týká Jirky – tady nejde o nějaký ústupek. Tady mi jde o to, jestli vůbec je možné, nebo jestli vůbec chci žít s mužem, který mě podvádí. A tím jsem si zatím jistá vůbec nebyla. Jednak protože představa rozvodu po těch letech, které jsme s Jirkou strávili, mě příšerně děsila, druhak mě děsila i představa, že s ním budu dál žít, s vidinou z Lucerny před očima, a budu se tvářit jakoby nic.

Neviděla jsem žádné pro mě přijatelné řešení. Ach jo…

Moc ráda snídám v kuchyni u přátel, s jejich hlučnými dětmi, kde je vždycky chaos, ale voní tam káva, smažená vejce se slaninou, všichni se smějí, navzájem se škádlí, dvojčata, jimž jsme v dětství říkali řvouni, protože jim dlouho trvalo, než se naučili spát oba současně, se obvykle hádají o to, kdo něco udělal nebo neudělal, a pak najednou se všichni vypaří – děti na přednášky a táta Honza do svého architektonického ateliéru, který si vybudoval tady v domě, co Jana zdědila po rodičích. Po odchodu rodiny Jana během chvilky vrátila kuchyni do původní podoby a nalila nám po dalším šálku kávy. Přistrčila ke mně talíř obložený dobrotami a přísně po mně loupla okem.

„Ještě jsi nic nesnědla, Alice.“

Pak se mě zeptala:

„Co máš v plánu, Alice?“

Usmála jsem se na ni:

„Vrátím se domů. Jirka mi už psal, že jde do práce.“

Kamarádka naléhala:

„Ale co dál…?“

Vyložila jsem jí:

„Nemůžu s ním teď být pohromadě. To bych nevydržela. Dneska na něj ještě počkám doma, aby nezavětřil, že možná něco vím nebo tuším, ale oznámím mu, že si s tou korekturou vyjedu někam na venkov, kde budu mít čas a klid na to, abych ji pečlivě přečetla.“

Podívala jsem se kamarádce do očí.

„Víš, napadlo mě, že zavolám Vandě a zeptám se jí, jestli bych si nemohla půjčit tu jejich chatu na Šumavě. Je tam takový božský klid, tam jistě kromě toho, že přečtu tu korekturu, budu mít i čas přemýšlet o tom, co vlastně chci. Jaký život chci vést.“

Ušklíbla jsem se.

„Radši bych si samozřejmě vyrazila třeba do Paříže, ale je tu ta korektura.“

Toužebně jsem dodala:

„Možná si tam vyrazím, až dokončím překlad té monografie o Cézannovi.“

Jana mě pochválila:

„To je výborný nápad, Alice. Myslím s tou Šumavou. Potřebuješ čas a získat odstup, než si rozmyslíš, co podnikneš. Jen mě mrzí, že nemůžu jet s tebou. Takhle narychlo se z nemocnice neuvolním. Leda jestli se tam pár dní zdržíš, mohla bych za tebou přijet na víkend.“

Hned jsem řekla:

„To by mě potěšilo.“

Jana se zasnila:

„Vyrazily bychom na houby, nasušily bychom je na celou zimu, taky bychom si mohly vyjít na večeři do hotelu Kollerhof a dát si tu jejich kulajdu a slepici v nudlích.“

Napadlo ji:

„Třeba by si Vanda na pár dní vyrazila s námi.“

Řekla jsem:

„Zůstanu tam dva týdny. Pak musím odevzdat korekturu, tedy se vrátit.“

Dodala jsem:

„Vandy se zeptám. Mohly byste přijet spolu.“

Vstala jsem a popadla kabelu.

„Jano, moc ti děkuju za azyl. A nejpozději v sobotu tě čekám v Hamrech.“

3

Doma na mě čekala kytice mých oblíbených čajových růží.

Ten zmetek…! Hmmm…

Že by špatné svědomí?

Nebo mě v té kavárně Jiří přeci jen zahlédl? Najednou mi to bylo jedno.

Věděla jsem, že do kyselého jablka budu muset brzy kousnout.

Nejpozději za dva týdny.

Ale ne teď. Teď ne. Ach jo, sakra…

Rozložila jsem si korekturu na pracovní stůl a zavolala jsem Vandě, své další kamarádce, s níž se také známe už od základky. Spolu s manželem Robertem si pořídili na Šumavě malebnou roubenou horskou chaloupku, kam za nimi všichni moc rádi jezdíme, ať už v létě nebo v zimě, protože je tam přímo božský klid.

Vanda s Robertem zachovali původní venkovský ráz domku, ale celou chaloupku zrenovovali a zmodernizovali, takže skýtala veškeré pohodlí pro rozmazlené městské výletníky.

Byl začátek září. Vandina a Robertova dvanáctiletá dcera Hanička musí chodit do školy, takže chata by měla být v tuto dobu volná. To mi taky Vanda, která pracuje jako ekonomka u velké nadnárodní společnosti, potvrdila, a hned mi navrhla, abych si klíče přišla vyzvednout k nim domů někdy kolem čtvrté odpoledne.

Ujišťovala mě:

„To už bude naše Hanka doma, klíče ti předá.“

Řekla jsem:

„Vando, Jana tam za mnou v sobotu přijede na pár dní.“

Zeptala jsem se:

„Nemohla bys přijet taky?“

Vanda se na chvilku odmlčela. Pak řekla:

„Jo, udělám si čas. Robert s Hankou to tu pár dní zvládnou. A je tu i Betty.“

Poděkovala jsem kamarádce a spokojeně jsem se pustila do korektury.

Na večer jsem se dala trochu do pořádku, abych nestrašila, ale zase ne moc, protože o nějaké intimní sbližování s manželem jsem teď fakt nestála, a člověk nikdy neví, co by chlapa mohlo napadnout. Jen jsem si opláchla obličej a vlasy stáhla do culíku.

Známe mužské, že jo…

K večeři jsem připravila rizoto, protože kdybych nepřipravila nic, bylo by to Jirkovi podezřelé. Protože na rozdíl od něj pracuju doma, většinou bývá příprava večeře na mně. To mi nevadí, vařím ráda, vlastně se vaření stalo mojí vášní.

Já mu dám mušlovou polévku a grilované krevety…! Jiří přišel domů z výzkumného ústavu, kde pracuje, okolo šesté. Ve vstupní hale zakopl o moji tašku, kterou jsem si schválně sbalila předem a nastražila jsem ji do haly, aby bylo jasné, že o mém odjezdu se nebude diskutovat, že už jsem pevně rozhodnutá.

Jiří nakoukl do mé pracovny a zeptal se:

„Kam se chystáš, Alice?“

Ledabyle (a lživě, ale lháři není hřích lhát) jsem ho informovala:

„Vanda mě požádala, jestli bych nemohla zůstat pár dní na jejich chaloupce. Mají objednané nějaké řemeslníky, co na ně neměli čas během léta. Mně se to zrovna hodí, protože mám korekturu a moc ráda se tam s ní uchýlím, když je takhle krásně.“

Jiří mi nejistě připomněl:

„Já s tebou ale teď odjet nemůžu… V ústavu toho mám hodně a…“

Přerušila jsem ho:

„To nevadí. Zvládnu to sama.“

Pak jsem ze sebe vysoukala známku vstřícnosti:

„Dáš si rizoto?“

Jiří přikývl a zavřel se v koupelně.

Opustila jsem korekturu, v kuchyni vyndala z lednice kuřecí rizoto se zeleninou a keramickou zapékací mísu jsem vložila do trouby. Na stolek na terase jsem prostřela žlutomodré provensálské talíře, přinesla jsem tam i sklenice na vodu i na víno a skleněný broušený džbán s vodou, do něhož jsem nakrájela směs citrusů.

Posadila jsem se a protáhla si nohy.

Panoramatický výhled na Hradčany se mi nikdy nemůže omrzet.

Nalila jsem si sklenku vody, zaposlouchala se do zvuků, které ke mně pronikaly z útrob bytu. Jiří už vyšel z koupelny, zaznamenala jsem, jak otevírá troubu a vyndává pekáček.

Pak s ním přišel na terasu a položil ho doprostřed stolu na prkénko.

Vrátil se do kuchyně, zpátky přišel s otevřenou lahví žernoseckého.

Pak se teprve posadil ke mně. Pravda je, že neuhýbal očima. Pomyslela jsem si:

Takže zatím ještě neví, že já vím. Zeptal se mě:

„Jaký jsi měla den?“

Nabrala jsem si, mimochodem výborné, rizoto a řekla:

„Strávila jsem celý den nad korekturou.“

Pak, s maličkým zpožděním, jsem manželovi oplatila zájem:

„A jaký den jsi měl ty?“

Dívala jsem se manželovi pozorně do tváře. Popravdě řečeno, do velice pohledné a mužné tváře.

Není divu, že se o něj zajímá mnohem mladší žena, s jejíž krásou se já už dávno nemohu měřit. Jiří sice pracuje v laboratoři výzkumného ústavu, ale rád chodí na dlouhé procházky i jezdí na kole, takže je opálený, udržel si štíhlou postavu, nepodlehl sedavému zaměstnání.

Ale to já ostatně také ne. Na tu čtyřicítku nevypadá ani jeden z nás.

V duchu jsem si přivolala podobu té ženské ze včerejška. Musela jsem si přiznat, že tak dobře jako ona už ani zdaleka nevypadám. Dříve ale ano. Jenže těch deset nebo patnáct let je prostě na každém znát. Sice o sebe pečuju, ale čas nezastavíš.

To bolelo.

Strašně moc to bolelo, popravdě řečeno.

Ani jsem si neuvědomila, že mi Jiří vykládá o svém dnu v ústavu. Nasadila jsem pohotově jakože pozorný výraz a takový ten lehký úsměv, který vyštrachám pokaždé, když musím někoho snášet, ačkoli bych mnohem raději byla od něj na míle daleko.

Jiří se naštěstí brzy unavil, možná lživým výkladem, a zmlkl.

Uvědomila jsem si, že mu už nikdy nebudu moct věřit. Už nikdy nebudu vědět, jestli mi lže, anebo jestli mluví pravdu. Uvědomila jsem si, že s tím se budu jen těžko vyrovnávat.

Pak jsem si poručila:

Nepředbíhej děvče, promysli si to… Ach jo…

Po večeři se s Jirkou vždycky usadíme společně v obývacím pokoji, pustíme si nějakou hudbu, a buď si každý čte svoji knížku, nebo si povídáme. Já na povídání neměla náladu, tak jsem vytáhla nějakou detektivku a tvářila se, jako že jsem se do ní hluboce začetla.

Zdálo se, že to Jiřímu vyhovuje.

Ponořil se do nějakých skript, ale já ho podezřívala, že myslí na ni.

Na tu mladou…

Nejradši bych mu svoji detektivku omlátila o hlavu. Samozřejmě jsem to neudělala.

Ale možná jsem fakt měla…!

4

S Jiřím se známe snad odjakživa.

Naši rodiče byli sousedé v jednom činžáku v břevnovské Bělohorské ulici. Měli byty na jedné chodbě, dveře proti sobě, takže se přátelství samo nabízelo. Moji i Jiřího rodiče byli o dost starší než rodiče ostatních dětí našeho věku, tak bylo jen otázkou času, než se spřátelí. Nejdřív se skamarádily naše maminky, když se potkávaly v poradně u dětské obvodní lékařky, kam s námi chodily, a na procházkách po Markétské zahradě s kočárky, a později už to nebyla náhodná setkání, ale rovnou se domluvily, kdy s námi vyrazí ven, protože se jim líbilo, že si spolu mohou popovídat a probrat naše pokroky, neplechy, navzájem si nás pohlídat, když chtěly cestou domů nakoupit.

Když jsme s Jiřím trochu povyrostli, naše maminky, protože nás chtěly občas nechat vylítat, často s námi chodily na dlouhé procházky do Markétské zahrady, kterou jsme měli blízko, v zimě jsme chodili bruslit na Velké jezírko v parku pod Břevnovským klášterem… Maminky nás vzájemně hlídaly, když si večer chtěly s našimi tatínky vyrazit do divadla nebo na koncert, a tak se stalo, že jsme s Jirkou vyrůstali skoro jako sourozenci.

Tak jsem Jirku taky vždycky vnímala.

Když jsme začali chodit do školy v ulici Pod Marjánkou, rozřadili nás každého do jiné třídy, takže jsme si našli i jiné kamarády. Jirka byl spíš takový tichý kluk, co si rád četl a hrál šachy, a tak se logicky spřátelil s Tondou Polívkou, který také vykazoval známky mimořádné inteligence a byl také od prvního otevření učebnice jasně studijní typ. Nepamatuju, že by měl Jiří někdy na vysvědčení jinou známku než jedničku.

Mně pár let trvalo, než jsem projevila touhu po studiu. To mi došlo, až když jsem zjistila, že mi jdou jazyky, které mi samy lezly do hlavy. Mezitím jsem ale tropila neplechu, byla jsem taková ta příšerná holka, co chce být za každou cenu středem společnosti.

Taky jsem začala být posedlá módou a brzy jsem si našla kamarádky, co byly stejně povrchní jako v té době i já. Já se ve škole skamarádila s Janou a Vandou, které byly stejně jako já vyplašené, že jsou najednou samy na nepřátelském území. Tak nějak jsme se od první chvíle daly dohromady a uzavřely jsme dohodu o tom, že jednak se budeme navzájem podporovat, druhak se spolu budeme kamarádit až do smrti. Ta přátelství vydržela, navzájem jsme se formovaly, společně jsme dospěly a já na moje holky nedám dopustit. Zajímavé je, že všechny jsme vystudovaly vysokou školu a máme nakonec dost seriózní povolání.

Vanda je ekonomka, Jana lékařka a já překladatelka. S Jirkou jsme se ale vídali, díky přátelství našich rodičů, často.

Ráda vzpomínám na společné dovolené, kdy jsme projížděli Evropu křížem krážem, nasávali jsme dějiny i kulturu, naše maminky se učily připravovat mořské plody a tátové nám trpělivě vtloukali do hlav historii míst, kudy jsme projížděli. Chodili jsme po horách, a ty dovolené vždycky končily u moře, kde jsme se pár posledních dní prázdnin koupali, a později, když jsme už byli dost velcí, taky s tatínky vyplouvali na moře na pronajaté plachetnici nebo katamaránu, zatímco naše maminky na pláži chytaly bronz, anebo vymýšlely, co připraví k večeři.

Jakmile začnu vzpomínat, vždycky si s píchnutím u srdce vzpomenu na moje rodiče, kteří mi dali tolik lásky. Můj tatínek byl profesorem na gymnáziu, maminka, ač vystudovala zdravotní školu, byla od chvíle mého narození v domácnosti. Vždycky byla doma, když jsem se vracela ze školy, vždycky tu byla pro mě…

A vzpomenu si i na Karla a Jiřinu, tátu a mámu Jiřího, které jsem měla moc ráda a vždycky pro mě byli rodinou. Všichni čtyři zemřeli krátce po sobě během dvou let. Jiřina i Karel, stejně jako moji rodiče, jsou pohřbeni na břevnovském hřbitově.

I když jsme, Jiří a já, šli každý na jiné gymnázium, zůstali jsme si navzájem jeden pro druhého jako sourozenci. Dokonce i když jsem začala chodit se spolužákem z gymnázia Adamem a na Jirku jsem přestala mít tolik času jako dřív, pořád byl pro mě jako bratr.

Byl tu pro mě, když jsem například potřebovala alibi pro rodiče, kteří neviděli rádi, že se kolem mě Adam, takový rebel v upnutých džínách a kožené ocvočkované bundě, točí. Byl to Jiří, který mě u našich vyzvedl a předstíral, že mě pozval do kina nebo na nějaký koncert, a byl to taky on, kdo za mě platil taxíky, když jsem se vracela domů mnohem později, než byla hodina stanovená rodiči, protože, na rozdíl ode mě, uměl s přiděleným kapesným zacházet s rozumem.

5

Hned první den, když jsem se blížila k impozantní budově smíchovského gymplu a byla ve mně malá dušička, jsem si ho všimla. Adama si nešlo nevšimnout. Vypadal, jako že dění kolem něj se ho nijak netýká, ale bylo mi brzy jasné, že eviduje každou novou holku, která na gymnázium přijde. Ach, musím se opravit. Každou novou hezkou holku. Líbil se mi tak, že se mi málem zastavil dech. Musela jsem se držet, abych se k němu rovnou nerozběhla. Samozřejmě jsem to neudělala.

Ale stalo se mi to poprvé. A nebylo pro mě lehké se s tou situací vyrovnat. S tou obrovskou přitažlivostí, která mě hnala k jiné bytosti. Respektive vyrovnat se s tím, že se mi splašily hormony, o jejichž existenci jsem dosud neměla tušení, a že namísto abych se učila, myšlenky se mi toulají a já vzdychám zoufalstvím, že si mě Adam nevšímá.

Musela jsem si totiž na jeho pozornost dlouho počkat. Bylo jasné, že mě zaznamenal, a později mi došlo, že se vylekal mého skoro dětského zjevu, ale nakonec se přeci jen rozhoupal a od dlouhých pohledů a ledabylých pozdravů, když kolem něj zrovna netančily holky v mnohačetných hroznech se snahou se mu zalíbit, přešel k činům.

Pak to šlo ale rychle.

S Adamem jsem začala chodit, když jsem byla ve druhém ročníku na gymnáziu. On byl už ve čtvrtém. Vždycky se kolem něj točila spousta holek. Žárlila jsem jako čert, nenáviděla jsem je, ale nemohla jsem s tím nic dělat. Radila jsem se s kamarádkami, ale ty mi doporučovaly si ho nevšímat, protože podle nich je to lacinej frajer.

Nakonec jsem vsadila na nevšímavost. A vyšlo to.

Adam nesnesl, když ho někdo přehlížel, a já si to doma před zrcadlem nacvičila dokonale. Zatímco ostatní holky (rozuměj hezký holky, ostatní od sebe rychle odehnal) kolem něj tancovaly hula hula, já kolem něj procházela, jako by byl vzduch.

Pan Obletovaný ale nebyl nějak extra romantický, popravdě řečeno.

Poprvé se rozhodl ukázat si na mě, s úmyslem zařadit si mě mezi svůj fraucimor, jednoho jarního vlahého dne, když se už skoro blížily prázdniny. Právě jsem se po vyučování vláčela s batohem naditým učebnicemi a sešity na zastávku tramvaje, když mě dohonil a zcela zbytečně, neboť to moc dobře věděl, se mě zeptal:

„Alice, ty bydlíš v Břevnově, viď?“

Ha, pamatuje si moje jméno…!

Jen jsem (jakože bez zájmu) přikývla. Adam nadhodil:

„Tak jestli chceš, můžeme jít v pátek do Klubu 007, bude tam hrát nějaká nová hustá kapela. Prý je to absolutní bomba. Vím, že máš toho svýho nudnýho kluka, co se kolem tebe pořád motá, ale co se jednou trochu odvázat? Co říkáš?“

Přesně to jsem chtěla.

Chtěla jsem si vyjít s Adamem, nejatraktivnějším klukem z gymplu, a taky jsem chtěla jít do toho klubu, protože to podle mě byla ta pravá zábava pro mladou ženu – rozuměj: už nikoli holku.

Ledabyle jsem tedy utrousila:

„No, možná…“

Adam přikývl, evidentně se mu nechtělo na mě naléhat, aby to nevypadalo, jako že jeho zájem o mě je větší než ten můj o něho, protože na odmítnutí nebyl zvyklý, a vyzval mě:

„Tak mi dej vědět.“

Pamatuju se, jak mi tehdy prolétlo hlavou, že zatímco Jirka by mi hned, jakmile by mě uviděl, odlehčil od batohu, Adam vedle mě stál a bylo mu jedno, co vláčím na zádech.

To prolétnutí bylo bleskové.

Hned jsem tu myšlenku z hlavy vypudila, protože…

Přijela mi tramvaj, chystala jsem se do ní nastoupit. Adam mě zadržel otázkou:

Přikývla jsem.

Sakra…

Table of Contents

1

2

3

4

5