Michael Robotham 

Bílá vrána 

Originální název: The White Crow 

Vydáno u Sphere, Londýn 2025 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

Copyright © Bookwrite Pty 2025 

The moral right of the author has been asserted. 

All characters and events in this publication, other than those clearly in the public domain, are fictitious and any resemblance to real persons, living or dead, is purely coincidental. 

All rights reserved. 

Translation © Martina Williams Buchlová, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2648-0 (epub) 

ISBN 978-80-279-2649-7 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Pro Lesley Pooleovou 

Byl teď zabijákem, tvorem dravým, šelmou, živící se tvory živými, bez pomoci druhých, a sám si vlastní silou a schopnostmi vítězně uhájil život uprostřed nepřátelského prostředí, kde přežívali jen silní.

JACK LONDON, Volání divočiny 

1 

Pro skleslou duši v temnotách jsou vždycky tři hodiny ráno. F. Scott Fitzgerald tu větu napsal skoro šedesát let předtím, než jsem se narodila, ale celkem platí ještě dnes. Londýn touhle dobou nespí. Jen na chvilku přivírá oči, aby si odpočinuly, netrpělivě si pobrukuje a čeká, až zase vyjde slunce. Je jako stárnoucí bezzubá bestie, přežvykuje roky, které jí dělá potíže spolykat.

Sedím za volantem policejního auta a jedu po Prince Charles Road směrem k Hampsteadu v severním Londýně. Reflektory hladí mokrý asfalt a odrážejí se od naleštěných karoserií zaparkovaných aut, na jejichž kapotách stojí kapičky deště. Vedle mě má konstábl Rowan Cooper u ucha mobil a přijímá objednávky jídla.

Jedeme pro snídani do košer pekařství ve čtvrti East Finchley, které nabízí ty nejlepší bagely se soleným hovězím v Londýně hned po těch z Brick Lane. Kolegové na policejní stanici v Kentish Town mají hlad, nebo se nudí, nebo obojí, ačkoli nuda není slovo, které by kdokoli z nich použil. Klidná noc je dobrá noc. Dobré noci jsou vzácné.

„Co chceš ty?“ zeptá se Coop.

„Uzenýho lososa s žervé.“

„Ty jseš taková holka.“

„Jsem pescetariánka.“

„To je něco jako anglikánka?“

„Ne, ale znamená to, že půjdu do nebe.“

Coop je jedním z mála lidí, kteří mi říkají Philomeno místo Phil. Další je moje matka. Trvá na tom. Když jsem pracovala na stanici v Kentish Town první den, zavolala mému služebnímu seržantovi a informovala ho, že by mi měli říkat policejní konstábl Philomena McCarthyová. Seržant si myslel, že to je vtip, a ještě celé týdny si mě kvůli tomu všichni dobírali.

Coop má těsně po výcviku, ale oplývá sebevědomím mnohem zkušenějšího policajta. Možná to je mužská specialita. Když jsem na Hendonu dostudovala já a stala se policistkou v zácviku, zoufale jsem se snažila zapadnout a nevyčnívat, to je zase ženská specialita. To bylo před čtyřmi lety a teď už se v uniformě cítím příjemněji, ale pořád se snažím nepřitahovat pozornost. S rodinou, jakou mám já, je lepší se držet při zemi.

Dnešní směna je moje poslední v šestidenním rozvrhu, který začal dvěma časnými ranními, pokračoval dvěma odpoledními a teď mám dvě noční před čtyřdenní pauzou. Zítra, čímž myslím dnes, mám rodinnou akci – křtiny v kostele v Greenwichi –, kde půjdu za kmotru prvnímu dítěti svojí sestřenice Rosie.

Potom mě Henry unese na romantický víkend v Paříži, což sice mělo být tajemství, ale já jsem našla v kapse jeho saka účtenku za lístky na Eurostar, když jsem hledala hotovost pro uklízečku. Na další stopy jsem narazila na jeho zdi na Facebooku – doporučení na apartmány v Latinské čtvrti na Airbnb. Před Siri člověk nic neutají.

Bude to náš první výlet do zahraničí od líbánek, což bylo extrémně promočených deset dnů na Maledivách, kdy tropická bouře jménem Bethany prolomila veškeré srážkové rekordy. Celý pobyt jsme strávili v posteli, dívali se na Netflix a souložili a prokládali to strkáním ručníků ke dveřím balkonu a kličkováním mezi kapkami prosakujícími stropem v restauraci.

Předpokládám, že sex bude vysoko na pořadu dní i tento víkend, protože jsme oba poslední dobou měli moc práce a Henry se mě snaží naladit na myšlenku na založení rodiny. To svádění bude fajn – šampaňské, kaviár a výhled na Seinu –, ale názor měnit nehodlám. Prozatím.

Jsme manželé teprve rok a já jsem se stávajícím stavem celkem spokojená. Ne že by moje biologické hodiny už nějak hlasitě tikaly. Je mi dvacet devět. Henrymu jednatřicet, máme hypotéku a na tu potřebujeme dvě výplaty. A to ani nemluvím o alimentech pro jeho exmanželku, která si z Henryho dělá svůj osobní bankomat.

Když přijde řeč na děti, moje odpověď je „zatím ne“, ale mám v hlavě přibližný časový plán. První ve čtyřiatřiceti, další v šestatřiceti. Jednu holčičku. Jednoho chlapečka. Kéž bych si je mohla prostě objednat jako donášku s česnekovou bagetou k tomu.

Prozatím si užívám kariéru. Před osmi měsíci jsem se nechala přeložit ze Southwarku do Camdenu a na policejní stanici v Kentish Town zatím nikdo nezmínil moje rodinné vazby – ačkoli pár kolegů o nich vědět musí. Některé děti musejí dostát očekávání rodičů. Já se musím těm svým vymanit.

Můj otec je Edward McCarthy a mí strýčkové jsou bratři McCarthyové, o nichž bulváry píší jako o „barvitých místních charakterech“ nebo „bývalých trestancích“, ale nikdy jako o „gangsterech“, protože můj otec má číslo na svého právníka na rychlé předvolbě.

Nikdy jsem nechápala, proč lidi používají termín „organizovaný zločin“. Nikdo nikdy nemluví o „organizovaných jeslích“ nebo „organizovaném vyučování“ nebo „organizovaném účetnictví.“ Proč mají zločinci dostat to přídavné jméno navíc? Možná proto, že většina zločinů je chaotických a impulzivních a hloupých, což je taky důvod, proč jejich pachatele dopadnou. Ne tak Edwarda McCarthyho. Obvinění a nařčení po něm kloužou, jako by byl John Gotti, Teflonový don. Nic na něm nikdy neulpí.

„S hořčicí navíc,“ řekne Coop a dodiktuje tak zbytek naší objednávky. „Budeme tam za patnáct minut.“

Spokojeně odloží mobil a poklepe rukama na přístrojovou desku. Coop se cpe jako o závod, což se mu začíná projevovat kolem pasu, ačkoli mi neustále tvrdí, že trénuje na londýnský maraton.

V tuhle hodinu jsou silnice z větší části opuštěné, až na popeláře a uklízecí vozy a čas od času nějaké to taxi. Ta už nejsou jen tradičně černá, ale hrají všemi barvami. Přestalo pršet a kolem pouličního osvětlení září mlžné svatozáře, které se odrážejí v loužích na silnici.

Jsme na ulici Haverstock Hill, nedaleko stanice metra Belsize Park, když vtom se z vedlejší ulice vyřítí cyklista na červenou. Vidím záblesk žluté a dupnu na brzdy. Kola se zaseknou. Gumy kvílí. Cyklista stočí řídítka a na poslední chvíli otočí hlavu, oči plné strachu. Auto mu zavadí o zadní kolo. Cyklista se zakymácí, ale nespadne a jede dál po Haverstock Hillu, opírá se do pedálů a jeho lykrou obepnutá zadnice se kýve ze strany na stranu.

„Do prdele!“ vyhrkne Coop a opře se rukama o přístrojovou desku. Jeho zápisník i telefon spadly na zem.

„Maniak,“ řeknu a sykavě se nadechnu.

„Chceš ho dohnat?“

Zamyslíme se. Oba zvažujeme to samé. Papírování. Jestli toho cyklistu dohoníme, strávíme zbytek noci vypisováním zpráv, připravováním výpovědí a vyplňováním formálního obvinění. Po dvanácti hodinách práce a půl dni u soudu se budeme dívat, jak se před soudcem chová jako vzorný chlapeček, dostane plácnutí přes prsty a varování, ať je příště opatrnější.

„Myslím, že jsme ho vystrašili dost,“ řeknu.

„Podělal se,“ souhlasí Coop.

Policejní auto postává uprostřed křižovatky. Než se rozjedu, podívám se do zrcátek.

„Viděls to?“ zeptám se a otočím hlavu.

„Co?“

„Na silnici. Za námi. Dítě.“

„Tys tam viděla dítě?“

„Jo.“

Sleduje můj pohled. Na ulici nikdo není.

„Jseš si jistá?“

„Jo.“

Zajedu ke straně a zaparkuju na rohu, potom se pěšky vrátím na křižovatku. Coop popoběhne, aby mě dohonil.

„Když říkáš dítě, jak starý?“

„Dost malý. Řekla bych, že kluk.“

„Kde byl?“

„Stál na rohu.“

Došli jsme tam. Většina domů je postavená s menším odstupem od vozovky a má malé předzahrádky ohraničené kovovými ploty, cihlovými zídkami nebo úhledně zastřiženými živými ploty. Rozhlédneme se na obě strany.

„Třeba to byl pes,“ řekne Coop.

„Ne.“

Jednohlasně nám zapraská v ramenních vysílačkách.

„Všem jednotkám. Všem jednotkám. Nouzová situace. Probíhá rozsáhlý incident. Hatton Garden. Jeďte na Holborn Circus a uzavřete oblast.“

Coop do vysílačky. „KQ30, na cestě. Dojezdový čas dvanáct minut. Konec.“

„Jeď sám,“ řeknu.

„Měli bychom se držet spolu.“

„Přece tu nenechám dítě.“

Promluvím do vysílačky: „KQ30. Tady konstábl McCarthyová. Viděla jsem bezprizorní dítě oblečené v pyžamu. Pátrám po něm pěšky.“

„Vaše poloha?“

„Haverstock Hill a England’s Lane.“

„Máte popis?“

„Chlapeček v pyžamu s dlouhým rukávem.“

„Přibližný věk?“

„Těžko říct. Jen jsem ho zahlédla.“

„Potřebujete posily?“

„Dám vám vědět.“

„Rozumím. Dispečink končí.“

Vrátím se k hlídkovému vozu pro baterku a termodeku a dívám se, jak Coop odjíždí. Z vysílačky se linou informace o výjezdu do Hatton Garden. Nějaká loupež. Ať žije klidná noc.

V England’s Lane pomalu procházím po chodníku, nakukuju pod auta a za keře. Kořeny stromů se prodraly dlažebními kameny a chodník místy zvlnily. Obě strany ulice lemují velké řadovky z červených cihel, místy přerušované dvojdomkem nebo samostatně stojícím domem. Většina z těch staveb bude zapsaná u památkářů. Jsou drahé. Potemnělé. Spí.

Dojdu k pootevřené brance, vstoupím dovnitř a z podrostu mezi nasáklým listím uslyším šramot. Mohla by to být kočka nebo liška. Londýn je plný lišek, z nichž se staly expertky na život ve velkoměstě, pořádají nájezdy na popelnice a množí se v parcích a lesících.

Přejedu baterkou ze strany na stranu, přikrčím se a nahlédnu pod keř. Paprsek světla dopadne na bledou bílou nohu. Holeň. Kotník. Pět zablácených prstíků. Kalhoty od pyžama.

„Ahoj,“ řeknu. Noha zmizí.

Posadím se do mokré trávy a cítím, jak mi promáčí kalhoty. Zahrada je cítit kompostem a posekanou trávou.

„Já jsem Phil. Máš taky jméno?“ Ticho.

„Zkusím to uhodnout. Možná jsi Peter jeho králíček Peter, nebo Stuart jako myšák Stuart Little. Jsi králíček, nebo myšák?“

Tichý hlásek řekne: „Ne.“

„Zníš jako myšák. Myší se bojím. Vždycky, když nějakou vidím, mám strach, že mi vběhne do nohavice. To bys ty neudělal, že ne?“

„Ne.“

„Myslím, že potřebuju nějaký důkaz, že nejsi myšák. Třeba bys mi mohl ukázat prsty. Myši prsty nemají.“

Chvilku je ticho, potom se znovu ozve šustění. Zpod keře vykoukne drobná ručička.

„Hmm,“ řeknu. „Možná myši mají prsty. Ale určitě nemají prsty na nohou. Máš prsty na nohou?“

Po další chvilce se zpod keře vysunou dvě nohy v pyžamu.

„Tak to asi nebudeš myš. Ale co dalšího bys mohl být?“

„Jsem holčička.“

„Ne. To není možný. Holčičky přece nebydlí v keřích. Holčičky by měly být v postýlce.“ Přisunu se kousek blíž.

„Budu muset s tím hádáním jména začít znovu. Zníš jako Jasmínka, nebo Ariel, nebo Elsa. Určitě nějaká princezna.“

„Já nechci být princezna.“

„Aha. Tak to možná budeš Peppa, nebo Gabby?“

„Jmenuju se Daisy,“ řekne ten hlásek.

„To je ale hezké jméno. Jako sedmikráska. Ty já mám moc ráda. Co děláš venku takhle pozdě?“

„Nemohla jsem probudit maminku.“

„Aha.“

„A nesmím mluvit s cizími lidmi.“

„To je hodně dobrá rada, ale já nejsem cizí člověk. Jsem policistka. A chci tě odvést domů.“

Znovu čekám, ale v keři se nic nehýbe.

„Řeknu ti, co udělám, Daisy. Lehnu si tu a trochu se vyspím. Radši bych byla někde v suchu a teplíčku, ale nemůžu tě tu nechat.“

Rozbalím stříbrnou alobalovou deku, položím ji na trávu a uvelebím se na ní.

Po chvilce se listí zase rozhýbe. Pootevřu oči a vidím, že se z keře vynořil malý obličejík. Daisy vyleze zpod keře a klekne si vedle mě, opatrně mi zatřese ramenem. Má mikádo a na tváři šmouhu od bahna.

„Potřebuju čůrat,“ řekne.

„No tak tě odvedu domů.“

Daisy zakroutí hlavou. Tiskne stehna k sobě a snaží se vydržet.

„Mohla by ses vyčůrat tady,“ navrhnu.

„Na zahradě?“

„Když jsem byla malá, čůrala jsem na zahradě pořád.“ Daisy mi věnuje pochybovačný pohled.

„Musíš si dávat pozor, ať si nepocákáš nohy,“ řeknu.

„Stáhni si kalhoty a dřepni si. Podržím tě za ruce, abys nespadla.“

Daisy udělá, co říkám. Vystrčí zadeček směrem ke keři.

„Nejde to,“ řekne.

„Mysli na tekoucí vodu.“

„Proč?“

„Pomáhá to.“

Začnu zpívat dětskou písničku: „Prší, prší, jen se leje…“ Zanedlouho uslyším povědomé crčení moči do trávy.

„Čím se mám utřít?“ zeptá se Daisy.

„Kapesníčkem,“ odpovím a vytáhnu si jeden z kapsy. Vytáhne si kalhoty od pyžama a já ji zabalím do termodeky.

„Když jsi říkala, že jsi nemohla probudit maminku, byla v posteli?“

„Ne.“

„Tak kde byla?“

„V kuchyni.“

Sevře se mi srdce. „Kde bydlíte?“ Ukáže do tmy.

„Můžeš mi to ukázat?“

Daisy mě vezme za ruku a vede mě na chodník, malinko kulhá. Ruku má úplně zmrzlou.

„Kolik ti je let?“ zeptám se.

„Skoro šest.“

„A jaké máš příjmení?“

„Kemp-Loweová.“

„Je to jedno jméno, nebo dvě?“

„Je to moje jméno.“

Zatočíme na Antrim Road, procházíme kolem bloků majestátních domů z červených cihel a viktoriánských řadovek, z nichž většinu přestavěli na jednotlivé byty.

Daisy se zastaví před velkým rodinným domem. Natřená železná branka je otevřená a kamenné dláždění vede ke dveřím orámovaným vistárií.

„To je váš dům?“ Přikývne.

„Jak ses dostala ven?“

Daisy ukáže na vchodové dveře, jako by to mělo být jasné.

„Patří některé z těch aut mamince nebo tatínkovi?“ zeptám se.

Rozhlédne se po ulici a ukáže na stříbrný mercedes, nejnovější model. Její rodina zjevně nemá nouzi o peníze. Stisknu tlačítko vysílačky. „KQ30 dispečinku.“

„Dispečink, příjem.“

„Našla jsem to dítě. Jmenuje se Daisy Kemp-Loweová. Pět let. Říká, že nemohla probudit matku. Stojím před domem. Můžete se mi podívat na jednu poznávací značku?“

„Dispečink příjem.“

„Stříbrný mercedes. HV63GMC.“

Čekáme a sedíme na schodech před vchodem. Zabalím Daisy těsněji do termodeky, než si všimnu, že má na rukávu od pyžama krev.

Zapraská mi ve vysílačce. „Dispečink pro KQ30. To vozidlo je registrované na Russella Kemp-Lowea. Adresa je Antrim Road 75.“

„Příjem.“

Podívám se na Daisy. „Půjdeme tě uložit zpátky do postýlky.“

2 

Pět kilometrů vzdušnou čarou odtud projde detektiv šéfinspektor Brendan Keegan dveřmi klenotnictví v Hatton Garden a pod nohama mu křupe sklo. Všechno si natáčí na mobilní telefon.

„Dobrý den, jak se máte?“ zeptá se muže, který sedí v kancelářské židli nad loužičkou moči.

Muž nemůže odpovědět, protože má ústa zalepená páskou a ta stejná mu poutá i zápěstí a kotníky k židli. Je mu k padesátce a má mírnou nadváhu toho zanedbaného typu, který ukazuje na to, že jeho trénink sestává z dobíhání autobusu nebo natahování se po televizním ovladači.

Ofinu mu na čelo lepí pot, který mu stéká po tváři až k okraji pásky. Kolem pasu má omotaný řetěz na kolo a ten je dál provlečený rukávy objemné černé vesty, již má ke středu hrudi připevněnou třemi umělohmotnými sponami. Z ní vedou dráty do malé skleněné zkumavky ve tvaru doutníku, která leží muži na stehně. Uvnitř je tekutý kov. Takže rtuťový spínač. Jestli se muž jenom pohne, rtuť ve zkumavce se pohne s ním a uzavře okruh.

„Jsem detektiv šéfinspektor Keegan. Můžete mi říkat Brendane.“

Muž v židli se nepohne. Jestli jsou oči oknem do duše, pak tohle potřebuje čistič na sklo a stěrku, protože jeho oči jsou zamlžené utrpením a absolutně nepříčetné. Nemůže se pohnout. Nesmí se pohnout.

Keegan pokračuje v natáčení rozbitých vitrín a otevřených zásuvek. Uprostřed skleněných střepů a roztříštěného dřeva leží opuštěný přívěsek ve tvaru kapky, který ve spěchu upustili. Ten muž sedí za stolem v zadní kanceláři. Za ním je v podlaze zapuštěný velký trezor, otevřený a prázdný. Okolní ticho narušuje neustávající pípání bezpečnostního alarmu a na mokrý chodník a auta zaparkovaná venku bliká žluté světlo majáků.

Dva konstáblové, kteří přijeli právě kvůli tomu alarmu, objevili otevřené dveře, vykradený obchod a toho muže na židli. Zavolali posily a použili slovo „bomba“, čímž upoutali pozornost úplně všech, včetně Keegana, který byl toho večera detektivem s nejvyšší hodností na směně na stanici v Kentish Town. Teď je venku deset policistů a další jsou na cestě, evakuují okolní budovy a odklánějí dopravu. Dispečink bude odstavovat přívod plynu a elektřiny a rušit mobilní signál, aby se zabránilo nechtěnému výbuchu.

Klenotnictví zabírá celé přízemí čtyřposchoďové budovy ze začátku devatenáctého století, v ostatních patrech jsou byty. Po obou stranách a naproti přes ulici se nacházejí další klenotnictví. Holborn je centrem britského obchodu s diamanty, na pěti stech čtverečních metrech se tu nachází víc než tři sta klenotníků.

Keegan se rozhlédne kolem svých nohou, aby se přesvědčil, že tam nejsou natažené šňůrky nebo nášlapné destičky, jimiž by mohl vestu detonovat. Cítí, jak mu krev putuje ze srdce do tepen, do čím dál menších cév, až mu pulzuje přímo pod kůží. Opatrně se pohybuje vpřed, zkoumá vestu, která má několik kapes, některé na běžný zip, jiné zapnuté na suchý zip. Pomalu obchází židli, nepřestává natáčet na mobil a přitom komentuje, co vidí.

„Vesta má jednu, dvě, tři, čtyři, pět, šest kapes. Plastové spony vepředu a po stranách. Drát připevněný k malé skleněné trubičce, která mu leží na stehně.“

Popíše i předváděcí místnost obchodu a zadní kancelář. „Jeden východ na ulici. Vitríny podél stěn a na úrovni pultu. V kanceláři je stůl, židle, kartotéka a samostatně stojící trezor na podlaze. Otevřený. Prázdný.“

V tu chvíli alarm přestane pípat. Ticho je tak náhlé, že to najednou působí, jako by něco padalo z velké výšky a všichni čekali, až to dopadne.

Keegan zvedne ruce v rukavicích. „Potřebuju, abyste se ani trochu nepohnul. Rozumíte?“

Klenotník přikývne.

„Jestli se ten spínač pohne, tak se pak uvidíme… všude. A tím myslím po celé místnosti.“

Jeho pokus o humor nepadne na úrodnou půdu.

„Normálně bych to udělal rychle, ale teď na to půjdu pomalu.“

Natáhne se po pásce zakrývající klenotníkova ústa a začne nehtem odlupovat jeden roh. Sevře ho mezi palcem a ukazovákem a pomalu ji strhává. Muž zaúpí a sykavě se nadechne. Spínač na stehně se mu pohne. Keegan natáhne ruku, připravený ho zachytit. Oba zírají na skleněnou trubičku.

„Moje žena,“ zaskřehotá muž. „Drží ji jako rukojmí. Pomozte jí.“

Slova z něj vyjdou v podobě vzlyku a židle se zhoupne.

„Nehýbejte se!“ prosí Keegan. „Prosím vás. Uvolněte se. Teď mi řekněte, jak se jmenujete.“

„Russell Kemp-Lowe.“

„Tohle je váš obchod?“

„Ano.“

„Kde bydlíte, Russelle?“

„Belsize Park. Antrim Road. Číslo sedmdesát pět.“

„To tam jste naposledy viděl svou manželku?“ Přikývne. „A svoji holčičku.“

„Jak se vaše žena jmenuje?“

„Caitlin.“

„A vaše dcera?“

„Daisy.“

„Kdy jste je viděl naposledy?“

Zatváří se ztraceně, jako by nebyl schopný měřit tok času. „Byly doma. Ti muži měli zbraně. Přinutili mě vzít je sem.“

Šumění z vysílačky protne ženský hlas. „Tady EXPO1, EXPO1. Jste na příjmu?“

„To jsou pyrotechnici,“ řekne Keegan ve snaze klenotníka ukonejšit. Stiskne tlačítko vysílačky a žena se představí jako seržant Christine Blaineyová a zeptá se ho na to výbušné zařízení. Keegan jí ho popíše a opatrně nadzvedne krytku jedné z kapes. Uvnitř je cihlička něčeho, co by mohla být plastická trhavina. Popíše rtuťový spínač a řetěz na kolo provlečený rukávy vesty a za opěradlem židle. Ten řetěz je z ocelového lana krytého vinylem. Je uzamčený zámkem na kód se čtyřmi kolečky s číslicemi. Keegan si čísla prohlíží a v duchu si poznamená: 4, 8, 7, 2. Potom zkusí několik různých kombinací – ty očividné jako čtyři nuly nebo čtyři devítky a 1, 2, 3, 4.

„Nějaká možnost dalšího zařízení?“ zeptá se Blaineyová.

„Žádné jsem neviděl.“

„Co nášlapné destičky nebo dráty u země?“

„Nic zjevného.“

V klenotníkově nose praskne bublina hlenu a jeho pravé koleno začne kmitat nahoru a dolů. Spouštěč se pohne. Keegan natáhne ruku a přidrží ho klenotníkovi u nohy. Pohledem hypnotizuje rtuť ve zkumavce.

„Omlouvám se, nemůžu si pomoct,“ řekne Russell dávivě. „Necítím nohy.“

„Vedete si skvěle,“ ujistí ho Keegan. „Zahýbejte prsty u nohou, ať se vám tam dostane krev. Opatrně. To je ono.“ Vysílačka ho pravidelně informuje o nejnovějším vývoji. Okolní nemovitosti se evakuují a na adresu v Belsize Parku byla vyslána ozbrojená jednotka.

Keegan se snaží klenotníka rozptýlit, zeptá se ho na dceru.

„Je jí skoro šest. V prosinci bude mít narozeniny. Na Štědrý večer. Myslí si, že je cool mít narozeniny takhle o Vánocích. Jednoho dne jí dojde, že to je nevýhoda.“

„Co si přeje?“

„Pořád mění názor. Slíbil jsem jí, že ji vezmu do Shake Shacku na Leicester Square. Zbožňuje jejich vlnité hranolky a mléčné koktejly.“

Keegan má malého syna, kterému nedávno byly tři, a ženu, která od něj před šesti měsíci odešla. Ona se chce rozvést. On to chce ještě jednou zkusit. Ví, že je manželství v troskách, ale některé věci můžou pořád fungovat, i když jim něco chybí nebo k sobě nepasují. Problém je jeho OCD – jeho posedlost čistotou a další nutkavé potřeby. Jeho „zvláštnůstky“ jí kdysi připadaly zábavné, dokud na ni nezačaly působit zcela opačným dojmem.

Ve vysílačce se znovu ozve Christine Blaineyová. Je se svým týmem venku. „Můžete nám to předat,“ řekne. Keegan vyrazí ke dveřím, ale Russell za ním zavolá:

„Nenechávejte mě tady!“

Jeho židle se pohne. Jeho koleno. Rtuťový spínač. Keegan ho zachytí v pádu, ustálí oběma rukama a sleduje, jak se ve skleněné trubičce pohybuje rtuť, jak se vydá ke spoušti a zase zpátky. Oba muži se znovu nadechnou.

„Omlouvám se,“ řekne Russell.

„Nic se nestalo.“

„Neopouštějte mě.“

„Zůstanu tady.“

Keegan tu informaci předá Blaineyové. Okamžik na to se ve dveřích objeví černě oděná postava. Je nafouknutá vycpávkami a pancíři a k předloktím má přivázané dva ohromné kovové pláty.

„Můžu se přidat k mejdanu?“ zeptá se, hlas utlumený helmou, která jí zakrývá celý obličej.

Vstoupí do obchodu, pohybuje se trhaně jako animovaná loutka. Zastaví se a prohlíží si místnost. „Dobře, tak co tu máme?“ zeptá se západním přízvukem, drsným a uvolněným zároveň. „Vy jste Keegan, že jo? A vy musíte být Russell.“

„Necítím nohy,“ zaúpí klenotník a bezmocně na ni mrká.

„Pořád je máte. A teď se postaráme, aby to tak zůstalo.“ Blaineyová opatrně naaranžuje štíty kolem sedícího klenotníka a vytáhne si z kapsy drobnou, propisku připomínající baterku. Přidřepne si vedle Russella, prozkoumá spouštěč a opatrně nahlédne do kapes výbušné vesty. Konečky prstů v rukavicích přejede všechny dráty, sleduje je od spouštěče ke kapsám a zase zpátky.

„Dobře, takže teď to uděláme následovně. Já přestřihnu ten zámek a uvolním vám ruce a nohy, ale pořád se nesmíte ani trochu pohnout. Rozumíte?“

Russell přikývne.

Blaineyová osloví Keegana: „Chci, abyste zůstal hezky za těmi štíty. Sice vás zas tak moc neochrání, ale můžou zabránit tomu, aby vám koule proletěly temenem hlavy.“

„Dobrý návrh,“ řekne Keegan, který pořád přidržuje rtuťový spouštěč klenotníkovi na stehně. „Ale co kdybych zůstal pěkně tady.“

„Vaše volba, ale chci, abyste si představil, že ta zkumavka je ta nejdražší sklenička single malt whisky na celém světě a je plná až po okraj. Nesmíte vylít ani kapičku.“

„Drink by se mi hodil,“ řekne Keegan.

„Až to tady skončí, pozvu vás.“

„Na single malt?“

„Z mojí výplaty těžko.“

Z brašny, která jí visí u pasu, vytáhne velké pákové kleště.

„A teď mu opatrně, opatrně zvedněte tu trubičku z nohy. Držte ji rovně. Šikovnej kluk.“

Blaineyová zvedne zámek na kolo a otevře štípačky. Zmáčkne kabel mezi jejich čelistmi a přitlačí. Řetěz se snadno rozštípne. Potom seržantka pomalu protáhne kabel průramky vesty a odmotá ho od židle.

„Dobrá, Russelle, teď je řada na vás. Opatrně zvedněte paže. Pomaleji. Pomaleji.“

Russell ji poslechne a ukáže tak skvrny od potu v podpaží. Blaineyová opatrně porozepíná všechny plastové spony na vestě, odshora dolů. Dvě strany vesty se oddělí a ona ji začne zvedat Russellovi z ramen a přes hlavu. Keegan svírá spouštěč. Drát se natáhne. Zvedne ruce výš, ale pořád je drží v rovině.

Blaineyová vestu položí na stůl a zeptá se klenotníka, jestli se zvládne postavit. Russell se o to pokusí, ale nohy mu vypověděly službu. Mozek jim tu žádost o pohyb pošle znovu a on se zvedne a zavrávorá. Snaží se najít rovnováhu na druhou stranu, ale přežene to, klopýtne a padá směrem ke Keeganovi.

Blaineyová zareaguje instinktivně, vrazí klenotníkovi předloktím do hrudníku a změní tak směr jeho pádu. Russell se pozadu svalí přes židli, na druhou stranu od spouštěče. Jeho hlava s nechutným zaduněním narazí do rohu trezoru a klenotník skončí v bezvědomí dřív, než dopadne na zem.

Dva policisté se na okamžik zarazí a vydechnou.

„Skoro jsem si vylil drink,“ řekne Keegan.

„Já si skoro podělala kalhoty,“ prohlásí Blaineyová a zkontroluje klenotníka. Russell má na hlavě tržnou ránu, která hodně krvácí, ale jinak oddychuje pravidelně.

„Co teď?“ zeptá se Keegan.

„Teď se rozhodnu, jestli přestřihnout ten červený drátek, nebo ten modrý.“

„Vy to nevíte?“

„Většinou si vybírám modrý.“

„Volíte konzervativce?“

„Fandím Chelsea.“

Svírá drobné kleštičky s gumovými rukojeťmi. Stáhne si těžké rukavice. Nehty má nalakované na červeno. Kleště obejmou dráty a Keegan zavře oči.

Když je znovu otevře, vidí, že si Blaineyová sundala helmu a tmavé vlasy se jí rozlily po ramenou. Má kulatou tvář, pihy na nose a mírně křivý úsměv.

Podá mu důkazní sáček. „Tuhle část si užijte vy,“ řekne a ukáže na spouštěč.

Mezitím zvedne vestu a začne otevírat kapsu. Když vytáhne kus modelíny ve tvaru cihly, zabručí.

„Plastická trhavina?“ zeptá se Keegan.

„Mělo to tak vypadat.“

„Falešná bomba?“

„A dobrá.“

„Ježíšikriste. Před očima se mi přehrál celej život.“

„Doufám, že stál za to.“

„Druhá půlka by byla lepší.“

Keegan stiskne tlačítko ramenní vysílačky a dá týmu před domem pohov. Podívá se na Russellovo bezvládné tělo. „Potřebuju tu zdravotníka.“

Blaineyová si balí věci.

„Co víme o jeho ženě?“ zeptá se.

„Zatím nic.“

3 

„Počkej tady,“ řeknu Daisy a nechám ji sedět na spodním schodu.

Stisknu zvonek a čekám. Nikdo neotevírá.

Daisy říkala, že její matka byla v kuchyni. Mohla by být v bezvědomí. Krvácet. Tím by se dala vysvětlit ta krev na dívčině pyžamu.

Odstoupím ode dveří a prohlížím si arkýřová okna v přední části domu. Jsou dvojitě zasklená a polepená logem bezpečnostní firmy, které hlásá, že je nemovitost chráněná bezpečnostními kamerami. Vnitřní dřevěné žaluzie jsou nakloněné směrem dolů, a tak nevidím dovnitř.

Můžu si obhájit vniknutí dovnitř? Takové násilné vniknutí je povoleno, pokud existuje naléhavá hrozba, nebo pokud by otálení mohlo ohrozit zdraví obyvatel nebo kohokoli dalšího.

Vrátím se k Daisy. „Mají maminka nebo tatínek schovaný klíč na nějakém tajném místě, kdyby si ho zapomněli doma?“ zeptám se. „Třeba pod nějakým květináčem? U tatínka v autě?“

Zakroutí hlavou.

„Dobře, tak tu ještě počkej.“

Do vysílačky nahlásím: „KQ30 dispečinku. Policistka bez vozidla na Antrim Road. Žádná reakce z domu. Žádám o povolení vstoupit.“

„Povoleno. Potřebujete zámečníka?“

„Dřív nebo později.“

Vytáhnu si z kapsy vesty nástavec s pogumovaným kladívkem a páčidlem a našroubuju si ho na roztažený obušek. Vpáčím úzký konec do rámu dveří, začnu s ním hýbat ze strany na stranu a přitom ho tlačím hlouběji do mezery. Odstoupím a kopnu přímo pod zámek. Ten zvuk se rozlehne nocí a někde u sousedů začne štěkat pes. Karate jsem se začala učit v devíti letech a vím, jak nasměrovat energii do kopu, který dokáže srazit na kolena rozběhnutého feťáka nebo otevřít dveře, pokud je to nutné. Tyhle jsou houževnaté. Zkusím to znovu. Dřevo se rozštípne, dveře se zhoupnou dovnitř a narazí do zdi předsíně.

„Policie! Je někdo doma?“

Vstupní hala má vysoký strop a dláždění ve vzoru šachovnice. Je tu široké schodiště vedoucí do horních pater. Veškeré zařízení do posledního puntíku je elegantní a drahé, jako něco z časopisu o interiérovém designu. To by se líbilo mojí nevlastní matce, která pozná rozdíl mezi sklem a křišťálem, keramikou a jemným kostním porcelánem, ručně tkaným a ručně vázaným, proto jí moji strýčkové taky říkají „Vévodkyně“.

Daisyiny boty leží vyrovnané na stojánku pod řadou háčků na kabáty. Vedle červeného vlněného kabátu s flícovým límečkem, který vypadá tak v její velikosti, visí růžový školní batoh. Proč ji nenapadlo si obléct něco teplého, když šla ven? Pospíchala. Byla vyděšená.

Nahlédnu do salonku, kam mají zjevně děti vstup zakázán. Ani hračka na dohled. Na krbu stojí rodinné fotografie dokumentující Daisyin život. Narození, první krůčky, jízda po chodníku na koloběžce se třemi kolečky. Ve vedlejším pokoji je herna s krabicí plnou hraček, malířským stojanem a obrázky přišpendlenými na nástěnce.

Zašumí mi ve vysílačce na rameni. Naléhavý hlas.

„Dispečink pro KQ30, policistku bez vozidla.“

„KQ30 příjem.“

„Kde jste?“

„Uvnitř toho domu.“

„Běžte ven! Na adresu vyjíždí ozbrojené jednotky.“

„Proč? Co se stalo?“

„Hlášené vloupání. Opusťte budovu. Počkejte na posily. Rozumíte?“

„KQ30, rozumím. Konec.“

Přede mnou je kuchyně. Skoro by stačilo natáhnout ruku a dotkla bych se dveří. Ohlédnu se přes rameno. Daisy pořád sedí na schodech. Vidím, jak jí vršek hlavy vykukuje z termodeky.

Vytáhnu balíček silikonových rukavic, natáhnu si je a protáhnu prsty. Nohou strčím do kuchyňských dveří a sleduju, jak se světlo z předsíně rozlévá na dlážděnou podlahu. Dopadne příčně na nohy ženy sedící v židli čelem ke mně.

Na sobě má noční košili. Nohy jsou do půli stehen holé. Kolena rozevřená. Tvář ve tmě.

Vstoupím do kuchyně a natáhnu se po vypínači. Světlo zabliká. Moje oči se mu přizpůsobí. Žena na mě zírá vytřeštěnýma prázdnýma očima. Ústa má zalepená páskou. Nohy spoutané k sobě a ruce stažené za záda a zavázané v zápěstí. Strhnu jí pásku z úst a přitisknu jí tvář na hrudník, snažím se zaslechnout bušení srdce a zároveň nahmatat na krku tep. Nic. Její tělo je studené. Rty modré. Na zemi vedle ní leží plyšová hračka. Pomačkaně vypadající hroch s koulejícíma se očima a vytrčenýma ušima. Musí patřit Daisy. Byla tady. Pokoušela se maminku probudit.

„KQ30, policistka bez vozidla na Antrim Road. Pošlete SCD1. Zesnulá žena. Nachází se v kuchyni. Přízemí. Zadní část domu.“

„Bylo vám řečeno, abyste počkala na ozbrojenou jednotku.“

„Měla jsem důvod ke vstupu. Ta holčička nemohla probudit svou matku.“

„Stáhněte se. Počkejte na posily.“

„Rozumím.“

Pustím tlačítko vysílačky a znovu se podívám na Daisyinu matku. Ani neznám její jméno. Přeju si, abych jí mohla srazit kolena k sobě, zavřít oči, a dodat jí tak ve smrti trochu důstojnosti, ale už tak jsem kontaminovala místo činu.

„Máte krásný dům,“ zašeptám. „A moc milou dceru. Zjistíme, kdo vám to udělal, a postaráme se, aby za to zaplatil.“

4 

„Tak vy jste ta slavná ‚policistka bez vozidla‘,“ řekne Brendan Keegan, zatímco mi podává kelímek s kávou.

Trochu se napřímím a představím se. „Konstábl Philomena McCarthyová.“

„Pohov,“ řekne, ale ne výsměšně.

Po očku si detektiva prohlížím. Je mu něco přes čtyřicet, průměrně vysoký, má tmavé vlasy a široká ústa s trochu křivými spodními zuby. Jeho hnědé oči jsou zvídavé a zvláštně melancholické, připomínají mi Patche, psa, kterého jsem kdysi měla a který se podle mého otce „odstěhoval na farmu“.

Keegan je dost mladý na to, aby měl na starosti vyšetřování vraždy, ale zato je sebevědomý, možná až příliš, což by mohla být zástěrka, kterou zakrývá nejistotu. Oblečený je ve stylu business casual v saku a černých džínách, což působí poměrně progresivně, vzhledem k tomu, že většina lidí na jeho pozici nosí pomačkané obleky, které už se na loktech a zadku ošoupaly tak, až se lesknou.

Keegan mi pokyne ke kamenné zídce. Posadíme se vedle sebe, upíjíme vlažnou kávu a pozorujeme policisty, kteří ohledávají místo činu v bílých kombinézách, jak vcházejí a vycházejí z domu.

Obloha na východě bledne, vykresluje panorama města a dodává jasnější obrysy mrakům. Daisy spí na zadním sedadle nedalekého policejního auta, schoulená pod dekou se svým hrošíkem v podpaží. Ten plyšák je to jediné, co jsem z domu vynesla.

„Vloupala jste se tam,“ řekne Keegan, ale nezní to jako odsudek.

„Měla jsem podezření, že obyvatelka může být zraněná.“

„Co vás k tomu vedlo?“

„Daisy říkala, že svou matku nemohla probudit.“

„Viděla jste nějaké známky nedovoleného vniknutí?“

„Ne.“

„Jak se ta holčička dostala z domu?“

„Je dost vysoká na to, aby dosáhla na západku vchodových dveří.“

Detektiv Keegan přikývl, jako by ho moje odpovědi uspokojily.

„Jak se jmenovala?“ zeptám se a myslím tím oběť.

„Caitlin Kemp-Loweová. Její rodina vlastní klenotnictví v Hatton Garden.“

„Byla to loupež.“

„Domácí vloupačka. Přinutili jejího manžela, aby s nimi jel do obchodu a otevřel jim trezor.“

Prohlížím si dům, na který už dopadá sluneční světlo. Keegan jako by mi četl myšlenky. „Nenechávali nic náhodě. V oknech jsou detektory pohybu. Nouzová tlačítka. Bezpečnostní kamery.“

„Žádný alarm se nespustil,“ řeknu.

„Systém byl vyřazený z provozu a kamery postříkané barvou. Stejně jako v tom klenotnictví.“

Vylije kávovou sedlinu do zahrádky. „Šla jste do patra?“

„Řekli mi, ať opustím dům.“

„Na to jsem se neptal.“

„Chtěla jsem se ujistit, že tam není nikdo další.“

„Dotkla jste se něčeho?“

„Měla jsem rukavice.“

„Co si pamatujete?“

Proč se mě takhle vyptává? Mohl by se jít na ty pokoje podívat sám.

Řeknu mu, jak jsem vyšla do schodů na první odpočívadlo a vešla do hlavní ložnice. Jedna strana postele byla rozestlaná. Na toaletním stolku ležely pomuchlané odličovací ubrousky vedle kelímků s nočním krémem a odličovačem. Ve víčku šperkovnice ležela jedna náušnice, lotosový květ.“

„Lotosový?“

„Diamanty naaranžované tak, aby vypadaly jako okvětní lístky.“

„Jedna náušnice?“

„Ano.“

„Máte smysl pro detail.“

Znovu nevím, jestli mě jen nepopichuje. Z domu se vynoří jedna z vyšetřovatelek, stáhne si kapuci kombinézy a sejme bezpečnostní brýle. Mávne na Keegana.

„Kuchyň ještě nemáme hotovou, ale zbytek domu je váš.“

Obrátí se zpátky ke mně. „Tak pojďte.“

„Kam?“

„Ukážete mi ten dům.“

„Proč?“

„Protože už jste tu byla.“

Vytáhne si z kapsy latexové rukavice a nabídne mi je, ale já už mám svoje vlastní. Vyjdeme po schodech před vchodem a po cestičce z položených prken projdeme předsíní. Před námi jsou otevřené dveře do kuchyně. Zahlédnu tělo Caitlin Kemp-Loweové. Teď leží na igelitovém prostěradle uprostřed podlahy. Tvář jí osvětluje blesk fotoaparátu. Chvíli nato už jí přes obličej přetahují okraje igelitu.

„Tudy,“ řekne Keegan a vede mě do schodů.

Hlavní ložnice je přesně taková, jakou si ji pamatuju. Jedna strana postele je odestlaná. Na románu od Ann Patchettové leží dámské brýle na čtení.

„Byli večer někde venku,“ řeknu. „Někde nóbl.“

„Proč to říkáte?“

„Odličovala se a sundávala si šperky. Taky si pověsila koktejlky, ale ne do skříně. Chtěla je nechat vyčistit v čistírně.“

„Jde vám to,“ řekne Keegan.

„Osprchovala se a převlékla do noční košile, ale nemyslím, že si šla lehnout, protože v polštáři není důlek.“

„A co její manžel?“

„Moc stop po něm tady v místnosti není. Možná spali odděleně.“

Keegan stojí v samostatné šatně a prozkoumává oblečení dvojice. Její je nalevo. Jeho napravo. Zdá se, že obdivuje jejich smysl pro pořádek. Vyprané a vyžehlené košile visí vedle obleků a ležérních sak. Džíny a svetry mají svoje vlastní zásuvky.

„Na co by někdo potřeboval sedm kašmírových svetrů?“ zeptá se.

„Jeden na každý den v týdnu.“

Odhrne košile do strany a najde čtvercový trezor zabudovaný do zdi. Zámek na kód a rukojeť. Neotevřený.

„Promeškaná příležitost, nebo nevěděli, že tu je,“ řeknu.

„Věděli o všem ostatním – o těch kamerách, o alarmu.“

Vyjdeme z hlavní ložnice a navštívíme ostatní pokoje v patře. Jeden z nich vykazuje stopy obydlenosti – pánské pyžamo pod polštářem. Prášky na spaní, televizní ovladač. Keegan televizor pustí. Na obrazovku naskočí sportovní kanál.

„Možná chrápe,“ řeknu.

„Máte s tím zkušenosti?“

„Čas od času.“

Poslední ložnice je nejblíž k zadní části domu. Na dveřích je obrázek jednorožce a ručně malovaná cedulka s nápisem Daisyin pokoj.

„Dívala jsem se tam. Byl zamčený zvenku,“ řeknu a ukážu na klíč.

„Takže se nám nabízí otázka – jak se dostala ven?“ Vstoupíme do holčičího pokojíčku, který je vymalovaný do pastelových odstínů a obývá ho houpací koník, domeček pro panenky a plyšové hračky, které okupují celé velké jednolůžko. Daisyiny bačkůrky leží na koberci a na peřině se válí župan.

„Proč by ten pokoj zamykali?“ zeptá se Keegan.

„Možná chtěli, aby tu zůstala.“

Roztáhnu závěsy a prohlédnu si okno, které jde otevřít jen na pár centimetrů. Zahrada je sedm metrů pod námi.

„Možná za sebou Daisy zamkla, když odcházela,“ řekne.

„Proč by to dělala?“

Dál prozkoumávám pokoj, zvažuju možnosti. Je to jako jedna z těch záhad v zamčeném pokoji, co neustále řeší Hercule Poirot a slečna Marplová.

„Něco Daisy probudilo,“ řeknu a přemýšlím nahlas.

„Možná se jí něco špatného zdálo, nebo potřebovala na záchod. Kdyby měla zamčeno, někoho by zavolala.“

„Její matka jí odpovědět nemohla.“

Představím si Daisy, jak zkouší otevřít dveře a volá o pomoc.

„Co udělá potom?“ zeptá se Keegan.

Všimnu si vysoké skříňky vedle zazděného krbu. Dvířka jsou pootevřená. Očekávala jsem, že za nimi najdu skříň s dalšími hračkami, ale je tam temná šachta, která vede svisle do přízemí. Jsou v ní vidět dva provazy, táhnoucí se po stranách otvoru.

„Servisní výtah,“ řeknu. „Kuchyně musí být přímo pod námi.“

„Tohle dřív musela být jídelna,“ řekne Keegan s pohledem upřeným za mě. „Je na to Daisy dost silná?“

„Pomohlo by, že moc neváží,“ odpovím. „Když zatáhnete za provazy, zapojí se protizávaží.“

„Jak to víte?“

„Můj otec má podobný.“

„Jste z bohaté rodiny.“

„Když jsem byla malá, bohatá nebyla.“

Keegan zatáhne za provaz, spustí tak protizávaží a objeví se malá dřevěná budka.

„Dobrá, řekněme, že máte pravdu – a Daisy se spustí do kuchyně. Co uvidí?“

„Říkala, že nemohla probudit svou matku.“

„Což nasvědčuje tomu, že Caitlin Kemp-Loweová už byla mrtvá.“

Vrátíme se po vlastních stopách do přízemí a zastavíme se na schodech, odkud sledujeme, jak Caitlinino tělo vynáší ven v zapnutém pytli na mrtvoly.

„Kde je ten manžel?“ zeptám se.

„V nemocnici.“

„Ví o svojí ženě?“

„Ještě ne.“

Vyšli jsme ven, stojíme na schodech před vchodem. Daisy pořád ještě spí v policejním autě a slintá hrošíkovi na hlavu.

„Jaká je?“ zeptá se Keegan.

„Chytrá a statečná.“ Cítím knedlík v krku.

„Je možné, že to bude naše jediná svědkyně.“

„Co s ní bude dál?“

„Úřad pro ochranu dětí sem někoho poslal. Kdybyste s ní mohla do té doby počkat.“

„Dneska odjíždím do Paříže,“ řeknu. „S manželem,“ dodám, jako bych to musela vysvětlovat. Proč Keeganovi říkám, že jsem vdaná? Co na tom záleží?

„Ten výlet budete muset odložit,“ řekne.

„To Henryho nepotěší.“

„Co dělá?“

„Je hasič.“

„Pochopí to.“

Keegana odvolá vedoucí místa činu. Posadím se vedle Daisy a položím si její hlavu do klína. Ze spánku něco zamumlá, ale neprobudí se. Kolem nás se ulice pomalu probouzí. U zátaras se scházejí sousedé, vybavují se a spekulují o tom, co se mohlo stát.

Detektivové už obcházejí domy, sbírají výpovědi a bezpečnostní záznamy z kamer a zvonků, zjišťují, co lidé viděli a slyšeli v hodinách po půlnoci. Alarmy. Výkřiky. Hádky. Neznámá auta. Tváře. Dodávky zboží.

Zavolám Henrymu. Ještě napůl spí. „Ahoj, vombatko,“ řekne – dnešní přezdívka. „Kolik je hodin?“

„Skoro osm.“

„Už jedeš domů?“

„Ne. Uvízla jsem tu. Došlo k vraždě. Našla jsem to tělo.“

„Sakra! Jsi v pohodě?“

„Jo, ale nemůžeme dneska odjet. Chtějí mě tady.“

„Ale já to mám všechno naplánovaný.“

„Můžeme to odložit.“

„Když to zruším, nevrátí nám peníze. Ne takhle pozdě.“

„Můžeme do Paříže vyrazit jindy.“

„Jak jsi věděla, že jedeme do Paříže?“

„Jen tipuju.“

„Řekl ti to tvůj táta?“

„Ne. A proč by to měl vědět on?“

„Dal mi tipy na pár restaurací.“

„Nejsem si jistá, jestli se mi zamlouvá představa, že ti můj táta pomáhá plánovat naše romantický víkendy.“

„On to nenaplánoval všechno,“ řekne Henry a zní zklamaně.

„Vynahradím ti to,“ řeknu. „Oblíknu si svůj kostým sexy francouzský pokojský.“

„Ty žádnej takovej kostým nemáš.“

„To by mohlo být zase moje překvapení.“

Keegan si odkašle a já rychle zavěsím a cítím, jak mi rudnou tváře. Stydlivé ruměnce mi otravují život už od puberty, kdy jsem se rozsvítila jako červená na semaforu pokaždé, když na mě promluvil hezký kluk. Zrovna jsem Henrymu položila telefon. Budu se mu muset později omluvit. Další nával provinilosti.

Keegan postává s matronsky působící ženou, která má načerno obarvené vlasy stažené dozadu tak těsně, až její obočí připomíná dva basové klíče uprostřed čela.

„Tohle je paní Manifoldová z úřadu pro ochranu dětí. Přijela si pro Daisy.“

Zatřesu Daisy ramenem. Nechce se probudit. Zvednu její bradu. „Haló! Ospalko. Je čas jít.“

Zamrká a promne si oči.

„Tahle hodná paní tě někam odveze a uloží tě do pořádné postýlky.“

„Já nikam nechci,“ řekne Daisy. „Chci maminku.“

„Maminka tu není.“

„Kam šla?“

Moje srdce udělá přemet. Při policejním výcviku jsme se učili o poradenství při úmrtí blízké osoby. Dětem se to má říct co nejdřív. Čím déle to odkládáte, tím větší riziko, že to někde omylem zaslechnou nebo to zjistí nějakým jiným nevhodným způsobem. Zároveň mi je jasné, že by to Daisy měla slyšet od někoho, koho má ráda a komu věří, od svého otce nebo prarodičů.

„Je mrtvá?“ zeptá se Daisy a její velké oči se dožadují pravdy. „Všivačka umřela. Pohřbili jsme ji na zahradě vedle rybníčku, protože se pořád snažila chytat ty rybičky. Maminka říkala, že odešla do nebíčka.“

„Tvoje maminka je teď taky v nebíčku,“ řeknu.

„Se Všivačkou?“

„Ano.“

Daisy se roztřese spodní ret. „Chci tatínka.“

„Je v nemocnici, ale už hodně brzy se s ním uvidíš. Teď musíš jít tady s tou hodnou paní, jen dokud si pro tebe tatínek nepřijede.“

„Proč nemůžu zůstat s tebou?“

„Jsem policistka a mám hodně práce.“

„Staráš se o lidi?“

„Ano, ale paní Manifoldová ti najde hodnou rodinu.“

Daisy si ženu prohlédne a ta na ni zjevně neudělá moc dobrý dojem.

Paní Manifoldové začíná docházet trpělivost a vezme věci do vlastních rukou. Nakloní se do auta. „Ahoj, mladá dámo, no nejsi ty ale krásná princeznička?“

„Táhni do háje!“ řekne Daisy.

Šokovaný výraz ve tváři paní Manifoldové mě rozesměje.

„To není moc zdvořilé,“ řeknu ve snaze vybalancovat ten smích. „Měla by ses omluvit.“

„Chci zůstat s váma.“ Daisy mi omotá paže kolem krku a zmáčkne, až mě to začne bolet. Vyklouznu z policejního auta, nesu ji s sebou a pokouším se ji předat, ale Daisy se mě drží ještě pevněji. Tři lidé se ji ze mě snaží vypáčit, odtrhávají jednotlivé prsty a končetiny. Daisy přitom vřeští a kolemjdoucí se dívají.

„Možná bychom to měli dělat někde jinde,“ utrousím. Paní Manifoldová má jednu paží kolem holčiččina pasu a podaří se jí vyháknout její nohy. Daisy ječí a kope.

Po tvářích jí stékají slzy.

Najednou je ode mě odtržená a paní Manifoldová vítězně zajásá. V ten moment se jí Daisy zakousne do kůže mezi palcem a ukazovákem.

„Sundejte ji! Sundejte ji!“ křičí sociální pracovnice. Paní Manifoldová zvedne ruku připravená se po holčičce ohnat, ale zarazí se. Místo toho do Daisy strčí a ona spadne dozadu, odrazí se od auta a svalí se do škarpy. Dítě otřeseně zamrká a skočí mi zpátky do náruče, přitiskne mi tvář k hrudi a omotá mi nohy kolem pasu.

„Ta malá potvora!“ zamumlá paní Manifoldová.

„Strčila jste do ní,“ řeknu nevěřícně.

„Kousla mě.“

„To je mi jedno. Mohla bych vás zatknout za napadení.“

„Ale, nebuďte tak melodramatická.“ Obrátí se na detektiva Keegana. „Vy jste viděl, co se stalo.“

„Viděl a konstábl má pravdu. Navrhuji, abyste se Daisy omluvila a změnila svůj přístup.“

Paní Manifoldová do holčičky zabodne nakvašený pohled a něco si zamumlá pod vousy. Mohla by to být omluva, ale klidně i třeba výhružka smrtí.

Odtáhnu si Keegana stranou. „Nemůžete jí dovolit, aby si Daisy odvezla.“

„Co jiného mám dělat?“

„Můžu si ji vzít k sobě domů.“

„Jste součástí vyšetřování.“

„Jen jsem ji našla, to je všechno. Důvěřuje mi.“

Daisy má pořád tvář zabořenou v mém krku, ale už nepláče.

„Půjdeš se mnou domů?“ zeptám se. Popotáhne a přikývne.

„Dobře, tak si ji prozatím vezměte,“ řekne Keegan.

„Ale stejně jí potom musíme někam umístit.“

5 

Edward McCarthy stojí na kraji rozbahněné jámy plné vody, v níž je napůl ponořený bagr, který připomíná dinosauří fosilii odkrytou při vykopávkách.

Na sobě má nepromokavou bundu s kožíškem kolem krku a plstěný klobouk, který vypadá na jeho hlavu moc malý. Holiny, zakoupené nedávno, má obalené bahnem.

„Jak ho vytáhneme?“ zeptá se.

„Jeřábem,“ řekne jeho bratr Clifton, který nakukuje do stejné jámy.

„Půjde to opravit?“

„To ti hned neřeknu.“

Clifton je o třicet centimetrů vyšší a má jizvu, která se mu kroutí prostředkem levé tváře, čemuž on říká „glasgowský úsměv“. Na sobě má hnědý plášť a na hlavě šošolku tmavých vlasů, které se ježí, ať používá gel, nebo ne.

McCarthy se odvrátí a procachtá se kalužemi k pokroucenému kovovému plotu, zborcenému po průjezdu bagru. Stopa destrukce pokračuje přes staveniště, kde někdo vyrval kovové konstrukce a povalil podpěry. Chemická toaleta leží na boku a do vzduchu se z ní zvedá odér fekálií.

„O co dalšího jsme přišli?“ zeptá se.

„Beranidlo, nakladač a rypadlo.“

„Kolik?“

„Jestli nepůjdou opravit, tak dvě stě tisíc.“

„Pojištění?“

„Nevztahuje se na vandalismus.“

„Tohle není vandalismus – je to sabotáž.“ McCarthy odkopne prázdnou plechovku od coly, která zařinčí o povalený plot.

Nedaleké kanceláři správce chybí jedna zeď, její vnitřek je odhalený jako vykuchaná velryba. Po podlaze se válí rozbitá výpočetní technika a promočené papíry.

„Kde byli hlídači?“

„Naproti starým hutím někdo zapálil auto,“ řekne Clifton. „Odlákali tak jejich pozornost. Tohle se stalo, když to hlídači šli prověřit.“

„Máme přece záznamy z bezpečnostních kamer?“

„Tři chlapi v černým, v kuklách a rukavicích.“

Když jedna věc vyjde, jiná se podělá, pomyslí si McCarthy. Déšť. Problémy s dodavateli. Překročené rozpočty. Environmentální nařízení. Požadavky památkářů. Teď vandalové. Není to první útok. Třetí za poslední měsíc. Každý závažnější než ten předchozí. Eskalace.

Neznámý sabotér ještě nevznesl žádné požadavky. Zjevně nějaký nižší druh, někdo pod ním na potravinovém řetězci, kdo se ho snaží shodit z jeho vyhřátého místečka. Závist je příšerná věc – rakovina duše.

V dny podobné dnešnímu si McCarthy přeje, aby býval se životem dělal něco prostšího, stal se pošťákem, účetním nebo strojvedoucím. Jeho dědeček strávil čtyřicet let v lokomotivě nočního vlaku z Eustonu do Edinburghu. Možná to nebyl úplně nejsnadnější život, ale zato byl míň komplikovaný. Jedna kolej. Jízdní řád. Začátek a konec.

McCarthy se místo toho stal stavebním developerem, což je eufemismus, pod nímž zastřešoval spoustu různých aktivit, než vsadil všechny karty na projekt Hope Island – směsici komerčních a rezidenčních výškových budov co by kamenem dohodil od letiště London City. Tahle sázka na jistotu měla být jeho tiskárnou na peníze, ale místo toho se z ní stala průběžná noční můra, nejdřív Brexit, potom covid, narůstající úrokové sazby a konec podělávek v nedohlednu. Musel žonglovat se spoustou míčků – zaměstnanci, odbory, věřitelé, bankéři a dodavatelé –, zatímco se mu někdo pokoušel uříznout ruce motorovou pilou. Otázka za milion liber byla: kdo?

Až dosud to bylo tak, že když se objevil někdo tak hloupý, aby se postavil do cesty klanu McCarthyových, rychle zjistil, že se to nedělá. Návštěva od Daragha, bratra číslo dvě, ten problém vyřešila. Slovíčko do zvukovodu a ten nižší druh se náležitě podělal, nebo strávil dalších deset let někde ve skrýši a doufal, že ho už Daragh znovu nenavštíví.

McCarthy se z větší části vyhýbal úmyslnému vytváření nepřátel. Nechlubil se svým úspěchem tím, že by rozhazoval peníze nebo máchal úřadům nos ve svém čerstvém blahobytu. Ano, měl hezký bejvák a pár křiklavých kár, ale srdcem byl pořád pouličním prodavačem, co má mnohem radši rybu s hranolky než foie gras.

Když se oženil s Constance, příslušnicí nižší šlechty, nebylo to kvůli pocitu méněcennosti nebo potřebě zlepšit své společenské postavení. Radši se vyhýbal záři reflektorů a platil si ty nejlepší právníky, aby lidem zabránil pokládat nepříjemné otázky ohledně jeho podnikání. Za tímto účelem kultivoval mocné známosti s politiky, radními a vysoce postavenými policisty. Samozřejmě promazával kolečka, ale na rozdíl od starých dobrých časů si teď laskavosti nepotřeboval kupovat hnědými papírovými sáčky naditými hotovostí. Svou štědrost projevoval platinovým členstvím ve fotbalových fanklubech Chelsea nebo Arsenalu, lístky do Královské opery, případně tipy na dostihy přímo ze stájí. McCarthy dělal to samé i pro šéfredaktory několika celonárodních novin, ale střídají se rychleji, než je třeba měnit olej v autě, a většinou jsou to slizcí parchanti.

Když se jeho jediná dcera dala k Metropolitní policii, představovalo to pro něj určitý problém, ale McCarthy se snažil respektovat Philomenina rozhodnutí, aniž by musel umenšovat svoje vlastní ambice. A ačkoli se mu její zvolená kariéra zajídala, byl na ni hrdý, miloval ji a doufal, že jednoho dne prohlédne a uvědomí si, jak pochybila.

Clifton čekal na pokyny.

„Tyhle podělávky musí přestat,“ řekne McCarthy, a prolomí tak mlčení. „Zdvojnásobte ochranku, na celej den. Sežeňte pořádný ranaře.“

„A jestli někoho chytí?“

McCarthy ukáže k zaplavené jámě. „Pohřběte je.“

Povaleným plotem projede range rover, prošplouchá kalužemi a zastaví vedle McCarthyho auta stejné značky. Vystoupí z něj Daragh a opatrně prochází bahnem ve snaze neumazat si kožené polobotky. Vypadá jako Bob Hoskins na steroidech, nevysoká podsaditá postava, plešatějící hlava a klátivá kolébavá chůze zápasníka sumo.

„Slyšels to už?“ zeptá se.

„Teď na to koukáme,“ řekne Clifton.

„Ne, o tomhle nemluvím,“ řekne Daragh a ignoruje utopený bagr. „V noci vykradli Kemp-Lowea. Úplně to tam vybílili. Jeden běloch skončil ve špitále.“

Daragh se nikdy neobtěžoval s libůstkami a pomalými úvody, šel vždycky přímo k věci.

McCarthyho to vandalství najednou přestalo zajímat.

„Co se stalo?“

„Nevím přesně. Celej Hatton Garden se hemží chlupatýma. Zaslechl jsem něco o bombě. Museli zavolat víteco.“

Clifton: „Pyrotechniky?“

„Jo, však to povídám.“

„Co ukradli?“ zeptá se McCarthy s nervózním podtónem v hlase.

„Ještě se neví, ale v Belsize Parku se někdo vloupal do jednoho domu. Zabili nějakou ženskou.“

„Tam Russell bydlí,“ řekne Clifton.

„Jeho žena?“ spekuluje McCarthy. „Asi ji drželi jako rukojmí.“ Obrátí se na Cliftona. „Kdy se Russell vrátil z Antverp?“

„Ve čtvrtek. Ty prachy jsem mu poslal v úterý.“

„Koliks mu poslal?“

„Jedenáct míčů.“

Vymění si pochmurný pohled. Slova nejsou třeba. McCarthy řekne Daraghovi: „Běž do toho špitálu. Zjisti, co se dá.“

„Ale mám ty křtiny a tentononc.“

„Řekni Finbarovi, že je řada na něm.“

6 

Měla bych zavolat Henrymu, ale nechci, aby Daisy tu konverzaci slyšela. Od toho incidentu s paní Manifoldovou se mě odmítá pustit. Necháme se svézt jedním z hlídkových vozů, sedíme spolu na zadním sedadle. Daisy na sobě má džíny, mikinu s jednorožcem a svůj červený vlněný kabátek. Vzala jsem z jejího pokoje také nějaké náhradní oblečení a tašku. Její zakrvácené pyžamo si odvezli na testy potom, co jí odebrali vzorky zpod nehtů a DNA ze slin.

V řadovce v Claphamu mě Daisy následuje hlavním vchodem a okamžitě se vyzuje, jako by tu už byla stokrát. Uložím jí boty do botníku, který vyrobil Henry. Když zrovna nehasí požáry, má můj manžel vedlejšák jako údržbář.

„Měl ses stát tesařem,“ řekla jsem mu jednou.

„Jako Josef,“ dodal.

„To by ze mě dělalo Marii.“

„A těhotnou.“

„Ale pořád pannu.“

„A tady s tou analogií končíme.“

Dnešní pošta pořád ještě leží na rohožce a čeká, až ji někdo otevře. Účty za energie, bankovní výpisy a letáky místních restaurací a řemeslníků.

Henry vyhlédne zpoza zábradlí. „Ahoj, cizinko. Myslel jsem, že jseš na místě činu.“

Zpoza mých zad vykoukne Daisy. Zamrká na Henryho svými neskutečně dlouhými řasami.

„Tohle je Daisy,“ řeknu. „Dnes tu bude s námi.“

Henry vypadá zmateně a rychle si zkontroluje, že není jen v boxerkách.

„Vypadá trošku strašidelně, ale ve skutečnosti je to takovej méďa,“ řeknu Daisy.

„To je tvůj kluk?“

„Ne, vzala jsem si ho.“

Zvedne svého plyšáka. „Tohle je Hrošík.“

„Je Hrošík kluk, nebo holka?“ zeptá se Henry.

„Jasně že kluk.“

„No, Hrošík vypadá, že má hlad. Co by si dal k jídlu? Kaši? Míchaný vajíčka? Vařený fazole?“

„Tatínek říká, že po fazolích se prdí.“

„To je velká pravda,“ přitaká Henry. „Pokud nejsi Philomena. Ta neprdí nikdy.“

„Vtipálku,“ řeknu.

Zasmějí se, protože zjevně sdílí stejný dětinský smysl pro humor.

„Dobře, a co bys chtěla jíst ty?“ zeptá se Henry.

Daisy soustředěně svraští čelíčko a oznámí: „Těstoviny s prachovým sýrem.“

„Co je prachový sýr?“ zeptám se.

„Kde je?“