Vřeteno

Vyšlo také v tištěné verzi

Jakub König

Vřeteno – e-kniha

Copyright © Paseka, 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Vychází s podporou Ministerstva kultury České republiky

VŘETENO

Copyright © Jakub König, 2021

ISBN tištěné knihy: 978-80-7637-158-3

ISBN ePUB: 978-80-7637-243-6

ISBN MOBI (Kindle): 978-80-7637-245-0

ISBN PDF: 978-80-7637-244-3

Jak se čím dál rychleji řítím z dohasínající oblohy, bleskne mi hlavou, že teď vlastně dokonale naplňuju přísloví:

Když padáš

Už je pozdě

Na modlení

Adrenalin a vítr mi syčí v uších a já se slyším, jak řvu divokým řehotem. Plápolám kráterem dolů, do náruče Matky Propasti. Fasády domů pode mnou žhnou oranžovým jasem soumraku.

Střechy řežou hlubinu rudýma fáborama. Beton dvorků hoří.

Soumrak.

Moje nejmilejší denní doba.

Tíha města

Na chvilku se mi ta jasnost ještě odrazí zespoda víček.

A pak jsem zase zpátky na chlapeckým záchodě, v ruce vadnoucího ptáka. Nejvyšší čas vrátit se zpátky do lekce. Takhle nasucho a bez obrázků mi to trvá zbytečně dlouho. Vím to. Ale stejně jsem si nemoh pomoct.

Při mytí rukou koukám z maličkýho okna, venku je jasný dopolední světlo. Nespi, nespi, nespi, jako by říkalo slunce.

Do večera daleko.

Do konce lekce daleko.

Svoboda daleko. Oběd daleko. Všechno pěkný bude až za nekonečně dlouho.

Chce se mi loudat se, nechat si smejvat vlažnou vodou mlíko z rukou, koukat z okna na obří pohár Mnohodvora. Chce se mi cokoli jinýho než se vracet zpátky do třídy.

Ale jak říká můj starší brácha Vik:

Nedá se nic dělat.

Najednou se mi uprostřed hlavy rozezní Vikův hlas, jako když uprostřed noci uhodíš do kolejnice Spirály: „PELIKÁN!“

Za očima se mihne obrázek našeho starého vzteklého třídního a já vím, že je zle. Že jsem tu byl moc dlouho, že se ulejvám z lekce moc často, že tentokrát pohár přetekl.

Nedá se nic dělat.

Cpu si rychle košili za lem kalhot a už vybíhám z chlapeckých záchodů, na ohlazené podlaze málem hodím držku, ale vyberu to a hned beru za kliku. Už když otevírám dveře třídy, je mi jasný, že jsem letěl zbytečně.

Nejspíš mě upozornilo to ticho. Že neslyším toho starýho páprdu, jak svým nasládlým hlasem monotónně předčítá z knihy Babel.

Zarazím se, kliku v ruce, dveře na úzkou škvíru. Cítím, jak se mi kůže na krku vztyčí jako jehličky.

Škvírou vidím pár spolužáků.

Pelikán nejspíš položil nějakou otázku.

Onta se hlásí. Tlustej Marcel něco úporně sleduje za oknem, jedno z dvojčat s vyplazeným jazykem rýsuje další ze svejch plánů… jenom Veronika třeští oči na mě nebo možná někam vedle mě…

Najednou mi nějaká síla z druhý strany nečekaně vytrhne dveře z ruky. Když to se mnou smýkne dovnitř, leknu se a zařvu a třída zahučí smíchem. Dveře prásknou o zeď a přede mnou stojí mrňavý učitel Pelikán. Obličej má stažený vztekem a bílý jako syrové houby. Beze slova ukáže na stupínek před tabulí.

A

A Ve

A Ve Ma

Otevřeným oknem jsou slyšet holky, jak na školním dvoře skáčou schody. A to jejich věčný:

A

A Ve

A Ve Ma

mi rozhazuje věty, který se snažím smolit na papír před sebou. Nebo bych spíš měl říct větu, protože taky opakuju jedno a to samý dokola: „Nebudu prohánět ptáka během hodiny.“

A

„Nebudu…“

A Ve

„Nebudu prohánět ptáka“

A Ve Ma

„Nebudu prohánět ptáka během hodiny…“

To zase bude doma. Jak se mi nápěv ze dvora míchá do psaní, naskakujou mi na papír nesprávný písmena a v hlavě se mi bez mýho přičinění odvíjej další varianty.

A

„Budu se líp učit dějiny“

A Ve

„Proženu ptáka“

A Ve Ma

„I během hodiny…

zacákám noviny.“

Jako bych slyšel ségry, jak si prozpěvujou a koukaj přitom na mě a já se červenám a stydím. A táta bude kroutit hlavou, zklamanej, povolí ramena a jeho obrovský dlaně klesnou mezi kolena. Vždycky se k němu nahnu, aby nepřepadnul. Ale táta sedí na svý židli pevně. Jen je maličko, trošku zklamanej.

Možná si mě vezme stranou.

Až bude Mnohodvůr potmě. Až bude zářit lampama a lustrama a svítilnama. A bude mluvit, konejšivě povídat, jak je to všechno v pořádku, jak jen nemám tlačit na pilu, mělce se zasměje do tmy.

A já budu rudej až za ušima.

A budu si přát, abych mohl předvíst něco nádhernýho, něco, čím bych ho potěšil a obdaroval.

Ale nic mě nenapadne.

A ten malej ptáček, kterej je toho všeho příčinou, ten malej ptáček teď spinká stulenej ve svým doupěti. Ani bych nevěděl, že ho tam mám.

To je najednou ticha po všem tom naparování.

Proberu se zase nad papírem a nad větou. Musím napsat tři velký trojice, sotva se ploužím tou první. Aaahrrruuu, to bude nekonečný.

Zvenku zaznívá pořád to samý holčičí poskakování, pokřikování. Všichni ostatní buď baští oběd nebo lítají ve volným čase, než vyjedou tátové těžaři a stavaři nahoru na povrch.

A já tady sedím.

Před sebou nejmíň ještě sedmdesát sedm vět, ještě nejmíň sedmasedmdesátkrát napíšu tu lež, protože dle mýho skromnýho názoru v „prohánění ptáka“ vězí budoucnost. Moje určitě. Jak to tak vidím, minimálně příštích pár let.

Ach jo.

A

A Ve

A Ve Ma

Říkají mi Key.

Můj brácha Vik tvrdí, že to je proto, že jsem se narodil maličkatej. A že když mi v jednom roce vybírali jméno, nepřišli na nic lepšího. Protože „malej Key se vejde všude“, jak se mi posmíval.

Je pravda, že pořád jsem hubenej a nejsem moc velkej. Řek bych ale, že budu mezi třema nejrychlejšíma klukama v našem kruhu.

„Malej, ale rychlej,“ odpovídám bráchovi vždycky. A on se vždycky zasměje tak, že mi nějak uniká, čemu vlastně.

Když jsem vyšel před školu, Vik už na mě čekal. Trochu jsem v to doufal, nechtělo se mi táhnout se domů samotnýmu. Celou tu cestu. Všechny ty schody.

A průchody.

Ale přál bych si bejval, aby mi poslal aspoň obrázek. Třeba toho popraskanýho školního schodiště, na který musel celou dobu čumět. Nebo naleštěnýho zábradlí, který svejma zadkama oblejskávaly stovky, možná tisíce studentů, jako jsme byli my dva s bráchou.

To klidně mohl. Abych věděl, že tu bude, a nebyl tak napjatej.

Ale taky jsem věděl, jak nerad svůj dar používá, kolik ho to stojí sil a tak.

A byl jsem hlavně rád, že tu je, že počkal, takže to vlastně bylo trochu jedno.

Seběhl jsem ty popraskaný schody a loudal se k němu s tichým vděkem. Seděl na tom oblejskaným zábradlí a věčnej vítr stoupající ve vírech z hlubiny mu trochu čechral vlasy. Vypadal parádně. Dospěle a neohroženě. Můj starší bratr Viktor čili Vik. Nejlepší kámoš, kterýho si můžeš představit.

Vtom mi naprosto nečekaně šlehnul do hlavy vztekem zjasnělej a do posledního zrnka prachu vykreslenej obraz. Tak, jak ho viděl ze svýho místa.

Stojím před tabulí, rudej studem, nahrbenej, přikrčenej. Z poklopce mi čouhá cíp košile, kterej jsem si tam ve spěchu nacpal. A Pelikán mě nemilosrdně tepe.

„Uvědomujete si, mladý muži, kolik úsilí a práce museli vynaložit vaši rodiče, aby se vám dostalo alespoň základního vzdělání? Sami se jistě mohli naučit například číst. Nebo vykonávat mnohem kvalifikovanější a…“ zvedá prst a já v tý nemilosrdný jasnosti zřetelně vidím, jak má nehet ukazováčku špinavej, skoro bych se vsadil, že za ním má holuba.

„… a v případě vašeho otce jistě i mnohem bezpečnější práci. A vy, místo toho, abyste se snažil nasát jako… jako houba… sladkou šťávu poznání… mrháte nemalou částí rodičovského výdělku na… no? Pochlubte se sám, mladý muži. Čemupak jste se to věnoval zajímavému?“

A pak je v tom obrazu ještě vidět, jak máchne rukou v jednoduchým zesilujícím gestu a použije na mě svůj dar. A já se před celou třídou rozpovídám.

Tam sekvence končí. Jen stihnu zahlédnout, jak Veronika napřed vykulí oči a pak vyprskne smíchy. Jak na sebe dvojčata mrknou, jako by cvakly dva zámky a dvě myšky seběhly do jednoho temnýho sklepa. Každá v pacičkách kus tý parádní scénky.

Dokonalý ponížení.

Stojím pár kroků od Vika a popadám dech. Prý se tomu říká déjà vu, situace se opakuje. Zase mám na chviličku pocit, že jsem na stupínku a Pelikán mě porcuje na nudličky. Znova rudnu, znova ze mě leje pot. Pak po Viktorovi skočím a rozeženu se pěstí po tý jeho střapatý kebuli.

Slunce druhý trojice osvětluje všechno naplno, seskakujeme po širokánským schodišti. Občas si promnu ušní lalůček, bolí to jako čert. Vik si smíchy odfrkne, když vidí, že kontroluju, jestli nemám na prstech krev.

„Málems mi ho utrh,“ informuju ho.

„Sám sis ho málem utrh,“ vyprskne. A já si nemůžu bejt jistej, jestli jsem si tu scénku v hlavě znova přehrál sám od sebe, nebo jestli mi ji zase poslal můj starší bratr.

Takhle je to s Vikem pořád.

Nikdy nevíš jistě, jestli je fakticky nevinnej, nebo jestli za něj jedná jeho zákeřná zlomyslnost. A já bych se skoro pokaždý vsadil, že jde o to druhý.

A víš co?

Skoro vždycky mám pravdu.

Navíc je starší a silnější, takže tě úplně klidně a úplně nečekaně chytí za ucho a ruku zkroutí za záda, když se začneš bránit jeho věčnejm oušklebkům a šikaně.

A tak jsem se tvářil, že jsem nad věcí, a chvilku si nahlas drmolil modlitby schodům. Tady nahoře jsou ulice ještě široký a plný slunce a schodiště klesají v jednoduchejch šesticích. Stačí ti běžná „Avema“ nebo „Matko má, Propasti“, tak jsem to střídal, než jsme doklouzali na odpočívadlo. Tady končil spodní okraj třetího prstenu města. Čára ponoru, jak se říkalo u nás dole, pod ní.

Nad náma se tyčilo jedno z ramen dvojitýho mostu. Ostrý slunce na chvilku nepralo do očí. Naklonili jsme se přes zábradlí. Tam dole, o pár zákrutů ulic níž, byly ty naše brlohy, jak se nám smávaly děcka z vyšších pater. Ještě se nám ani jednomu nechtělo dolů, do stínu. Domů za mámou, čekat, až táta dorazí z podzemí. Mezi všechny naše sestry, co už dávno tu báječnou novinu nejspíš roznesly po blízkým sousedství. Ne, nechtělo se mi domů ani omylem.

Vyšplhal jsem na široký zábradlí vyhřátý od jasnýho svitu.

„Nemáš travsko?“ loudím.

Vik si odfrknul a pohodil hlavou.

„Ale ale, panáček má dneska málo průšvihů… Kde bych já asi vzal nějaký travsko, kdyby mě teda náhodou podobný bylinkaření zajímalo. Copak ti máma neřiká, že travsko z tebe udělá huberta? A táta? No?“

„Vim, kde táta schovává svůj sáček. A táta taky neni hubert, a to kouří každej druhej večer, než se zavřou dvory. A minule ses navíc tvářil úplně jinak, když jsem našel tu tabatěrku.“

Vik má očividně dobrou náladu a z pouzdra na tužky vytáhne malou cigárku. A tak se ještě chvíli vyvalujeme na tom vyhřátým kameni a koukáme, jak mladej mnich před chrámem Houby mává v modlitbě rukama jako větrák. Jak se komíhá, opisuje pažema široký oblouky. Oči má zavřený, na sobě bílej overal s modrým symbolem Mycelliánů na ramenou.

Je to klidný a zároveň trochu legrační představení.

„Slyšel jsem, že je chtěj definitivně zakázat,“ chci dělat chytrýho, když travsko začne travit.

„Koho?“ zívne brácha. „Houbaře?“

„No jo, že prej je to základní nepochopení, možná dokonce překrucování výkladu knihy Babel. Zaslechl jsem, jak se o tom baví Pelikán s ředitelem, když jsem opisoval trest,“ snažím se Vika zaujmout, jak jen to jde.

„Aha,“ řekne akorát brácha a vyfoukne kouř. Mlčí.

„Že prej jim zavřou i ty jejich zbývající chrámy a modlitebny a jednoho po druhým je nabídnou Matce,“ tlačím trochu na pilu.

„No jo,“ odtuší bratr. „To se určitě stane. Jednoho po druhým je nabídnou Matce,“ napodobuje můj hlas a intonaci. „Jinak dřív nebo později pohltí Matka nás…“

„Jsi blbej,“ pokrčím ramenama. „Ty tomu nevěříš?“

„Jako čemu?“ narovná se a podá mi čadící cigárku. „Že jsme hamižné plémě a naše pýcha předcházela náš pád do hlubin?“ napodobuje kazatelský přednes lektorky Bolívar, která nás měla na Historii Pádu. „Že jsme si pod sebou vyžrali díru a propadli se do ní? A že nás Matka nespolyká jen proto, že jí jednou za čas hodíme nějakýho staršího chlápka, co už nic nezastane?“ vezme mi retko z ruky, mocným šlukem vytáhne zbytek ruličky a pak nedopalek pošle parádním obloukem do hlubiny.

Matce akorát do chřtánu, napadlo mě.

„To se na mě nezlob, Keyi, to nevěřím.“

Ohořelý papírek filtru se snášel v ostrých křivkách dolů. Pak ho nabral nečekaně silný stoupavý proud a těsně nad střechami spodních řad jej vytočil vzhůru a vehnal nad dvůr. Jak se míhal v proudech sytého světla a stínu, zdálo se, že bliká. Mhouřil jsem oči, ale přišlo mi, že vlastně pořád stoupá… a pak už bylo těžký říct.

Mnohodvůr. Jak bych popsal Mnohodvůr, kdyby na celým světě existoval živáček, co ho nezná?

Mnohodvůr je jako mělkej hrnek nebo hlubokej talíř. Mnohodvůr je jako mistička ze sepnutejch dlaní. Mnohodvůr je jako důlek v zemi. Jen teda důlek fakt obrovskej.

V knize Babel stojí, že je 600 metrů hlubokej a třikrát tolik širokej v nejvyšším místě.

Mnohodvůr je jako otvor, kterej by vznikl, kdybys rozpálený vřeteno vtiskl do vosku.

Soustředný kružnice svažující se dolů, dolů, dolů.

Do tmavýho středu, do nekonečný černý díry.

Do chřtánu, nebo náruče, vyber si, Matky Propasti.

Nahoře svítí slunce na bílý křišťálový paláce a zapečetěnej chrám Mycelliánů.

V prostředním kruhu se na líbeznejch terasách vyvalujou pupkatý měšťani… nebo tak si to alespoň představuju. Protože jsem tam pochopitelně nikdy nebyl.

Protože my, my žijem ve třetím, oficiálně nejspodnějším kruhu. Ve Spodním městě.

Slunce tu máme mnohem míň než měšťani v Horním nebo šlechta v tom vysokým městě.

Ale nestěžujem si.

Z našeho města se do toho Horního dostanete jenom jedním způsobem. Z náměstí Spirály stoupá kovová konstrukce, po které mezi Horním a Spodním městem pendluje speciální lanovka. Nebo spíš výtah. Nebo ozubená dráha. Zkrátka Spirála.

Táhne se z jedný strany ve velkým oblouku a na naše střechy z ní padaj tenký šupinky rzi. Je krásná. A taky jsem ji pořádně viděl jenom na obrázku.

Z místa, kde stojíme, vidím ten majestátní kovovej oblouk a přemejšlím, jak krásný to asi musí bejt, když vyhlížíš z těch velkejch oken na celej Mnohodvůr.

Jednou, říkám si, jednou...

S Vikem ještě nějakej čas okouníme na vyhřátejch terasách. Línej dým travska nám motá myšlenky do měkkých klubek, ze kterých se odvíjej jednotlivý provázky konverzací. Koukáme do hlubiny žhnoucí jasem.

Za náma šum druhý trojice. Na horních terasách nad náma to žije. Měšťanský maj po práci, po škole. Celý rodiny korzujou, někde zpívá dívčí sbor… poryv větru občas zanese až k nám vysoký hlasy a posmutnělou melodii.

Teď je ten moment, moje malý potěšení.

Zavírám oči a pod víčkama na chvíli ještě vidím obraz ozářenýho Mnohodvora. Stovky, tisícovky oken na protějším svahu, desítky malejch dvorků, neurekom pavlačí, stříšek, můstků, schodišť. Okr omítek a rudohnědá červeň střech.

Mnohodvůr.

Kalich života.

Nadechuju jeho hutnou vůni a pak oči otevřu. Zaplaví mě majestátní pocit z té obrovitosti. Z toho nezměrného oblouku naší oblohy. Z těch neuvěřitelných, hřímajících kolosálních rozměrů. Jako by mi uprostřed hlavy zazněl tisícihlasý chór a propletl se s tím dívčím sborem na vyhlídce o řadu nebo dvě vejš. A elektrizující pohlazení mi přejíždí paže, zježí chloupky na zátylku a pak se schová až do konečků prstů, kde zajede do skříňky pod nehtama a spí.

Vik mě pozoruje.

„Zase děláš ty svý… elektriky?“ ptá se, ale spíš zvědavě než nabručeně.

Šťastně potřesu hlavou.

„Zkus to taky… zavři voči, nadechni…“ předvádím, a protože se moc přiblížím k zábradlí, starší brácha povytáhne obočí, a tak přestanu trdlovat. A jak vydechnu, projede mnou taková slaboulinká ozvěna toho předchozího zamrazení.

Oklepu se.

Někde nahoře děvčata přestala zpívat.

Seskočíme z vyhřátejch ploch širokýho zábradlí.

Je pomalu čas. Protože zatímco měšťanský rodinky se nahoře potkávaj a s úklonama se míjej, tady dole se čeká, až nám nahoru vyjedou tátové.

Tátové těžaři, tátové sklízeči, tátové trubkaři, prokopávači, voziči, tátové raziči, odklízeči. Někdy si říkám, že se tu takhle po škole dlouze flákáme hlavně proto, abychom se pak jakoby náhodou mohli smýknout kolem ústí velkejch výtahovejch šachet, abychom viděli, jak všichni v pořádku vyjížděj ven.

A tak tu nakonec sedíme i dneska.

Koukáme z terasy dolů, jak se hrnou jeden přes druhýho, naši orvaný tátové, jak na sebe halekaj a halasně se loučej. Jak některý rovnou zahejbaj na sklenici kvasu, jiný mažou ke sprchám a ti další, třeba jako náš táta, jdou prostě špinavý a zaprášený, rovnou.

Volným krokem kráčí mezi všema těma postavičkama, už zdálky vidím tu jeho velkou a trochu nahrbenou postavu. Vypadá, že prochází uličkou, kterou pro něj ostatní v tom hemžení vytvořili. Že se před ním buď automaticky rozestupujou, nebo on nějak dopředu vytuší, kde budou mezery… a prostě jde.

Luna mi nedávno říkala, že táta má část tichosti naší Rosy. A že má někdy kolem sebe takovou malou bublinu soustředěnýho klidu. A že jak jde, ta bublina měkce odžďuchává z cesty všechny ostatní pobíhající táty.

A já si říkám, že i na tom něco může bejt.

Luna je z nás koneckonců nejstarší a nejchytřejší, a i takovej Viktor ji nejvíc respektuje.

Někdy se na to táty musím zeptat.

Ale myslím, že se zase akorát jemně zasměje a řekne, že neví, kam na to chodíme, ale že ho tam příště musíme vzít určitě s sebou.

Tentokrát ale tátu nesledujeme po terasách až domů jako obvykle. Tentokrát máme ještě jeden program, než se přiblíží zavírání oblohy.

Mamas nám o přestávce mezi lekcema stihnul vyžvanit, že se dneska pokouší stavaři zase proniknout do „zazděnejch portálů“.

Mamasův táta pracuje ve stavařský jednotce, a tak máme štěstí. Protože podobný informace bejvaj přísně střežený. Hlavně proto, že těžaři nechtěj, aby se jim někdo plet pod nohama. Protože sami vlastně dohromady nevědí, co za takovým portálem čeká.

Vik mě protáh pár zkratkama, přelezli jsme jednu spojovací zídku, proběhli dvěma dvory a přes krátkou lávku se dostali na půdu domů ze spodní řady. Proletěli jsme cizím podkrovím, který protínaly tyče světla, a když jsme vyběhli na úzkej můstek na další střechu, ozval se nad náma vysoký bzukot.

„Dronoptéra,“ křikne na mě přes rameno Vik, zatímco se souká do úzký mezery mezi dvěma nástavbami. To znamená, že jdeme správným směrem. Sem dolů létaj dronoptéry opravdu zřídka. A odstřel „zazděnejch portálů“ si nenechaj očividně ujít ani ti z horních pater.

Snažil jsem se prohlídnout si poletující stroj, co to dá. Ale zároveň jsem u toho balancoval několik metrů nad špinavýma dvorkama nízkýho kruhu, takže houby houby.

Konečně Vik seskočil na lepenku jedné omlácené placaté střechy. Zdálky jsme viděli, že na kraji sedí další děti. Zahlídl jsem Lunu a její bílé vlasy, viděl jsem Annad a Mamase. A tamhle postávaj ZET, kejvaj se ze strany na stranu, jak maj zvykem. A pochopitelně si mě všimnou jako první. Víc hlav víc vidí.

Mávnu na ně a ZET mávnou zpátky.

Z okraje střechy je vidět jeden z hlubokejch zářezů mezi pavlačovýma domama. Ostrej koridor, co neumožňoval připojení žádný z bytových jednotek. Dokonce odolal i všem pokusům o přemostění, nastavení lešení, naroubování živých samorostoucích kultur. A že toho místní zkoušeli spoustu, protože takovejhle kus nevyužitýho prostoru, to byla v Mnohodvoře věc naprosto jedinečná. Nebo bych možná měl říct výjimečná. Protože kromě tohohle portálu je podél směru rozeseto hned dvanáct takových majestátních vstupů… Vedou do zdi.

Do zdi, kterou se, co jsem na světě já a snad co byl můj táta, snaží někdo rozbít, prorubat, propálit. Protože je za ní dutina.

A protože my jsme skvělí v dostávání se do dutin.

A protože tahle dutina, těch dvanáct tajemnejch dutin ve dvanácti těžko dostupnejch portálech, už takovou dobu odolává… musíme s tím pohnout. Nevzdáme se, dokud se do ní nedostaneme.

Takoví jsme my z Mnohodvora. A tak prej tentokrát poprvý použijou místo hrubý síly a elektrickejch pil i výbušniny, kterýma se dřív v podzemí odstřelovaly skály.

Přišli jsme tak akorát. Sledujeme chlapy v tmavě červených pracovních kombinézách, jak spěšně opouštějí dlouhý úzký koridor. Šplhají čiperně vzhůru po připravených žebřících, jeden za druhým. A než se nadějeme, jsou všichni mimo díru a společně odbíhají za blízké zátarasy.

Pak se chvilku neděje nic, vzrušené hlasy v dálce utichnou.

„Spektakulární,“ libuje si Vik. „Spek-ta-ku-lár-ní.“

Vtom nás všechny vyděsí Ika, holka od sousedů, která zničehonic do napjatýho ticha vykřikne. Nadskočíme úplně všichni.

„Iko!!!“ Luna se rozesměje, když jí dojde, co se stalo.

Ika má dar, kterej ji na zásadní a důležitý události upozorní přibližně půl minuty předtím, než se…

Exploze zní přidušeně, ale je nečekaně silná. Teď sebou všichni trhneme znova, daleko víc než prve. Annad vypískne, ZET se přimknou k sobě, Vik se narovná…

Střecha se pod našima nohama mocně zachvěje, takže ruce, které nám napřed vylétly k uším, jsme teď všichni rozpažili a pokrčili jsme se v kolenou, jak se snažíme vyrovnat se s případnými dalšími pohyby.

Hromové zadunění se ozve znova, jak nám je vrátí nejbližší ozvěna, a pak houk, houk, houk, pomaličku se odráží od stoupající šroubovice ulic a Spirály a domů a Spodního města, bam, bam, bam, kutálí se ty rány nahoru a slábnou a mizí.

Jako obrovitánský bubny, který udělaj jeden těžkej brejk.

A pak do toho zapráskají otevíraný okna…

Chvilku to zní, jako by se Mnohodvůr roztleskal.

Z oken se vykláněj hlavy, první křiklouni si ve vyšších patrech začínaj vyměňovat podrobnosti.

V koridoru se válí prach a dým, jeho oblaka na chvilku dokonce spolkla dronoptéru. Její ostrý hučení se na moment úplně ztratí.

„Teď toho hraběnka vidí stejně jako my,“ pronese lakonicky Vik. Rozesmálo mě to. Představil jsem si naši krásnou, droboučkou hraběnku, jak se zklamaně dívá do obrazovky plné poletujícího písku a prachu. Jak má ty svoje ručičky zatnuté do pěstiček a těma zuřivě mává. Někdy to tak dělala při proslovech k obyvatelům, k Mnohodvorským. Když mluvila o hamižnosti. O nenažranosti. Lakotě a hlouposti, která stáhla tohle město pod zem.

Pak se prach trochu rozšířil.

Někdo znova vykřikl.

„No-ty-krá-so,“ odslabikoval Vik.

Na konci dlouhýho úzkýho tmavýho koridoru vklíněnýho mezi okolní domy se díky prvotřídní práci našich odstřelovačů zřítil obrovskej kus „zazděnýho portálu“. Ale za ním nebyl prázdnej, dutej prostor.

To vůbec ne.

Něco se tam skrz kouř mdle zalesklo odraženým sluncem. Něco vyleštěnýho prosvítalo skrz ten zvířenej prach a dým.

„No-ty-krá-so,“ zopakuju bezděčně.

Něco takhle leskle novýho a velikánskýho jsem neviděl snad ještě nikdy.

Před zavíráním oblohy na našem dvoře nikdo nemluvil o ničem jiným.

„Jaký dveře?“ rozčilovala se Annad. „Proč by někdo zazdíval dveře?“

„Ale to nebyly dveře, to byla brána jako,“ rozhazoval Vik rukama, jak nemohl najít slova, „to bylo ohromný, o-hrom-ný.“

Jako odpověď, jako naplnění jeho slov se rozezněl majestátní tón zvonu a začal soumrak.

SOUMRAK

Moje nejmilejší denní doba.

Když udeří Zvon soumraku, vždycky se trochu leknu tý mohutnosti. Viktor má ještě rozhozený ruce, dlaně vzhůru, slovo O H R O M N Ý jako by se nad ním vznášelo.

Zvon soumraku má hluboký hlas

Sytý a krásný tón

Úderem srdce

Rozechvívá

Usínající

Lagunu

Mnohodvora

bleskne mi hlavou maminčina písnička. A úder zvonu jako by sílil, rostl, kynul, jako by se všechny skleněné tabulky jemně rozvibrovaly s ním, jako by jen nabíral na intenzitě. Země se nám lehoulince zachvěla pod nohama. A obloha se začala pomaličku zavírat.

Už jsem slyšel první šepotání, jak děcka z našeho dvora roztáčej svý vřetena. Ooo, jak mám ten okamžik rád. Až se mi udělá sladko ve slabinách a smutno zároveň.

Okrový světlo počátečního soumraku rychle a definitivně, okno po oknu, fasádu po fasádě barví Mnohodvůr do modrofialový. Nahoře ještě září žluť posledního mávnutí. A tady u nás, pod schodama, najednou zažhnou a z náhlýho šera vystoupí lampy. Jejich teplý světlo jen podtrhuje prohlubující se modř.

Do toho se zvedá šelestivá, bzučivá píseň vřeten a vřetýnek, která se snaží dostihnout poslední dohasínající vibrace Zvonu soumraku. Annad z našeho dvora se pod rukama rodí maličká píseň. Její vřeteno se po kratičkém zachvění napřed srovnalo a vyloudilo zaoblený vysoký šíp tónu. A pak, když zvuk začal stoupat přes tiché pískání, až jsme ho přestávali slyšet ušima… pak se Annadino vřeteno zvedlo pár třetinek nad popraskaný beton našeho dvorku.

Oooo

A chvilku se vznáší

V tichu

Klid

Tiš

Í

Luna potichu zatleská. Někdo se za náma tiše zasměje a Annadin malý brácha výskne.

Pod vřetenem jako by se zableskla zem.

Ale to se jenom rozblikala lampa u nás nad dvorem. Světlo slábne.

Podívám se rychle směrem k stmívající se obloze. Soumrak padá tak neodvratně, jako by nás skutečně zavíral monstrózní poklop. Dokonce se mi na chviličku zdá, že v hustých a tmavých mracích vidím obrysy nějakého zvířete.

Táta ale říká, že přání je otcem myšlenky. Zahlídnu ho, jak s mámou stojí na terase před naší pláství. Každej večer, skoro každej večer se přijdou podívat, jak slunce zapadá. Jako by se s ním chtěli rozloučit. A poprosit, aby zejtra zase vyšlo.

Annad pomalu povolí dlaně, kterýma zatím stínila tu malou rotující osu… lehoulince se zhoupne na paty.

A její vřeteno vydá silný, krásný, jasný tón, který se na kratičkou chvíli spojí s jiným jasným tónem z jiného dvora a z dalšího a všem dětem se zvedne vlčí kůže na zádech, jak je to krásný okamžik. Slyším ZET, jak sykavě vdechnou, jejich hubená tělíčka se napřímí.

A pak se najednou definitivně setmí. Celý Mnohodvůr blikne, na chviličku potemní… a pak se za potichého lupání znovu nabíhajících obvodů, zahřívajících se žárovek, vyfukování přebytečné páry celý pohár naplní blikající nocí.

Vřetena jedno po druhém utichnou.

V našem domě pár rodičů zatleská, mám dojem, že slyším tátovy velikánské ruce. A Luna se znovu přidá. Zatleskám taky.

Všichni vyrazí na úprk úzkýma chodbama a po schodech na večeři.

Rád zůstávám na dvoře poslední. Koukám do ostatních dvorů, čekám, až začnou odzdola zhasínat venkovní osvětlení.

Už je to tady.

Z jícnu propasti šplhá tma.

Rychle, jako když se rozlije černá barva. Jako svižné, nebezpečné zvíře, na které nemůžete zaostřit, dokud se vám nesápe po obličeji. A už je tady.

Lampa nad schodama, lampy v rozích našeho dvora… blik. Ještě je na chvilku vidím žhnout na sítnici. Jako kdyby kolem bylo oslnivě bílé světlo a ony zářily černou.

A je tma. Tma, ve který může bejt cokoli.

Pokaždý musím zatnout zuby, pevně sevřít kliku pootevřenejch dveří, abych necouvnul.

Patří to k mýmu cvičení odvahy. Jsem druhej nejstarší syn v rodině, vřeteno roztočit neumím, tak bych aspoň něco mohl vydržet.

Protože dobře vím, kolik úsilí a práce museli vynaložit naši rodiče, abychom si mohli žít tak, jak si všichni žijem. A protože doufám, že brzo budou moct dělat mnohem bezpečnější práci, než dělaj teď. Že se dokážu postarat. Jak o sebe, tak o ně. A o ségry a o ZET.

O všechny.

To si říkám, když zavírám dveře, který mě dělej od tmy naplňující celej pohár Mnohodvora.

Ve chvíli, kdy zádama narazím na postavu za sebou, málem zařvu.

„Kam se schováváš? Dneska je na tebe koupání, tentokrát se tomu nevyhneš,“ dloubne mě do zad Luna.

„Se uvidí,“ světácky zadrtím mezi schodovejma modlitbama, jak stoupáme k našemu bytu na večeři.

A já se trochu těším a trochu netěším na koupání. A při posledním

A

A Ve

A Ve Ma

si vzpomenu, jestlipak si Vik pustil pusu z mostu a o mým „nahánění“ už vědí i ségry. A rodiče. A to už jsme v hale a já se pokloním Matce Propasti, která na nás nesmlouvavě shlíží ze svýho rohu. A mažu za ostatními do jídelny.

Ani v noci na ně nedokážu přestat myslet.

Nemůžu spát.

Celou noc a celý den se mi hlavou honí myšlenky.

O nich.

Na ně.

Maličké.

Slabé, křaplavé, nanicovaté bytosti lopotící se za svými tragikomickými osudy a sny.

Ach, jak sveřepě odmítají dospět.

Ne a ne se postavit na vlastní nohy.

Vykročit do toho nebezpečného, neznámého světa.

Bojí se.

Ó, tolik se bojí.

Šeptají mi o tom každý večer.

Jejich hlasy se mi slévají v uších, šumí do elektrické noci.

Obejmi nás, hýčkej nás, opatruj nás, neopouštěj nás, šeptají.

Ššššš, šššššššš, šššššššššššš.

Je to jako šumění prázdných rádiových vln.

Ššššš, ššššššššššš, ššššššššššššš.

Jako syčení unikajícího kyslíku.

Ššššššš, šššššššššššš, šššššššššššššššš.

Vzdálené hřmění vln na dávné pláži, nesmírně daleko v prostoru a v čase.

Možná jen vzpomínka.

Šššššššššššššš.

Sen.

Koupání mám rád i nerad zároveň. Nerad nejvíc proto, že je neuvěřitelně těžký nastavit si správně teplou vodu.

Cvak.

Když si napouštím příjemně teplou, zvyknu si na teplotu vody, než se vana stihne naplnit. A pak je mi celou dobu, co se koupu, chladno. Teplá navíc vždycky brzo dojde, takže už to nijak nevylepším.

Cvak.

Jenže když si napustím tak horkou, aby mi vydržela celý mý legendárně dlouhatánský koupání, nedá se do ní skoro vlízt. A hlavně se mi v ní pak začne dělat špatně a na zvracení a motá se mi hlava. Takže si rychle dopouštím studenou.

Cvak.

Takže je mi pak zase zima.

Je to neustálej souboj s časem. Proti času. Takový práce, aby si člověk užil na chviličku krátkej okamžik blaha. Přehlídka neuspokojenosti.

Ale dneska jsem to trefil.

Cvak.

Dneska sedím v koupelně naší bytový plástve BP 2+6, ponořenej v hlubokým výlisku vany. A naším vzácným rodinným klenotem si štípu nehty.

Táta tomu říká kleštičky, máma cvakátko. U nás v baráku, možná dokonce u nás v celým bloku nikdo takový cvakátko nemá. Když k nám přišla na návštěvu mámina sestra, vždycky jako první zmizela v koupelně s naším rodinným klenotem. A táta jednou vyprávěl, že mu brusíř nabízel, že nám celý rok bude ostřit nože zadarmo, když táta kleštičky prodá.

Cvak.

Uzounký srpeček nehtu se mi přilepil na mokrý ukazováček a nešel a nešel sundat. Znovu a znovu jsem ho máčel ve vodě a otíral o hladký povrch koupací skořepiny, ale pořád se mě držel.

Maminka mi vyprávěla, že takový kousek nehtu, který jsem si teď ustříhnul, vznikl postupně asi před devíti měsíci.

Takže byl se mnou stejně dlouho, jako je miminko v maminčině bříšku. To se mu vůbec nedivím, že se mu ode mne nechce.

Jen jsem si představil, že bych byl sám. Jako čerstvě uštípnutej nehet. Že by mě rodiče šoupli do děcáku a že bych byl jako jedno z těch dětí, co žijou ve stěnách. Některý z těch smutnejch děcek, co vídám nosit krosny s chlebem, vláčet po schodech bandasky s mlíkem nebo neskrývaně kouřit, než jim naložej další batoh zátěží.

Nechtěl bych bejt sám.

I když mám vodu akorát, zazebe mě. Pak mě ale o to víc potěší, že mám plnou vanu horký vody. Nehet má zkrátka smůlu. A já mám štěstí.

Že si nás táta s mámou všechny nechali. A že jsme dostali tuhle krásnou plástev.

Cvak.

A je to.

Nehty na okraji vany trčí ve slepeném klubku, vypadají jako propadlý koš zvířete, jehož kostru nám ukazoval Pelikán v lekcích. Hlavně je tu zase nesmím zapomenout.

Pohladil jsem si ptáka a ten hned zareagoval a začal se v horký vodě zvětšovat a zvedat.

Ne, ne, ne. Pro dnešek by to snad stačilo.

A tak se položím do vany, pomalu ponořím obě uši a hlavu mi zaplaví tlumený a vnitřně burácivý zvuk vody. Každý lehký náraz do stěny krátce zarezonuje kalnou tekutinou.

Zavřu oči a na chviličku mám pocit, jako bych visel ve vzduchoprázdnu. Jako bych se vznášel. Bez tíže. Bez všech starostí. Myšlenek.

Pokojně plující prostorem.

Při večerní zpovědi jsem se zase v mysli zavrtával tím, jak moc do hloubky potřebuje Matka Propast o mejch potřebách vědět. Kolik teda musím říkat, kolik toho teda ví sama. Může se vůbec při zpovědi mluvit o nahánění?

Na druhou stranu, o čem jiným by kdokoli jinej v mým věku a situaci měl mluvit.

Nakonec jsem to teda odbyl jen nějakým „špinavý myšlenky a takový ty věci“.

Jinak mám samo sebou skvělýho bratra a skvělý ZET, že to nikdo nevyzvonil u večeře. Takže se to táta vůbec nemusí dozvědět. A napůl ze mě spadla velká tíha. Všimnul jsem si totiž, že když máte takovýhle velký trápení, takovej průšvih, když to z vás pak spadne, zpětně se to zdá jako úplná blbost.

Úplná prkotina.

Jak by řek táta.

Mám rád tyhle jeho průpovídky.

Průpovídky je taky takový slovo.

Jako mechomůrky.

Možná je to v mým věku a v mý situaci trapný, ale mám je všechny rád. Mámu, tátu, ségry, bráchy i ZET. Naše rodina je kruh. Dokonalý podhoubí mýho světa.

A náš svět?

Náš svět je spirála.

Náš svět je pohár života.

Náš svět usíná v klíně Matky Propasti. A já, poslední z jeho koleček, poslední z jeho součástek, i já usínám stočený.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vřeteno.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.