Vztahy a pasti

Vyšlo také v tištěné verzi

Honza Vojtko

Vztahy a pasti – e-kniha

Copyright © Paseka, 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Paseka

VZTAHY A PASTI

Copyright © Jan Vojtko, 2022

Photo © David Turecký, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-7637-324-2

ISBN e-knihy 978-80-7637-386-0 (1. zveřejnění, 2023) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7637-387-7 (1. zveřejnění, 2023) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7637-388-4 (1. zveřejnění, 2023) (ePDF)

Studie, knihy a odkazy k jednotlivým pastem najdete na: paseka.cz/vojtko

Předmluva

Kdy jste si naposledy připadali jako v pasti? Já poměrně nedávno. I přes všechno očkování a preventivní kroky jsem covidu neutekl. Měl jsem lehký průběh, takřka neznatelný, přesto jsem to protrpěl. Dělo se mi totiž něco, čemu jsem se snažil předejít. Udělat proto maximum. Ta bezmoc. Naštvání. Snaha to rozumově zpracovat. Uklidnit se, nerozčilovat se.

A vtom mě něco napadlo. Vlastní prožitek mi krásně nahrál. I na vztahy, především intimní, dnes číhají nejrůznější pasti.

I když jsme se snažili udělat vše pro to, aby vztahy byly pro nás požehnáním, ne prokletím. Přesto se po pár letech s někým, kdo pro nás na začátku byl tím pravým, cítíme svázaní. Pohřbení. Bez života. Prožíváme vztah bez pocitu silného naplnění. Živosti. Opravdovosti. Spokojenosti.

To přece nemůže být všechno? Vždyť čtu, vidím, slyším, že někdo má vztah, kde si po patnácti letech říkají, že se milují. Jsou šťastní. Spokojení. Co oni umí, a já ne?

Nástrahy se dokonce objevují dřív, než vztah navážeme: jak někoho oslovit, jak konverzovat, jak někoho pozvat na kafe, jak si rande zopakovat, jak to nepodělat…

Past na past!

Když jsme zamilovaní, často nám to, co se děje v mozku a těle, pomáhá nemyslet na číhající pasti. Jenže i chemie je nebezpečná… Jakmile opadne, případně se začne proměňovat, dělá nám paseku v tom, jak vztah udržet. Rozvíjet. I sebe sama, protože od toho by vztahy taky měly být. Co je tedy důležitější? Myslet na sebe? Nebo na toho druhého? Všichni mi povídají, že mám najít „nějakej ten balanc“, ale krucifix, jak se to dělá?

Proč to neumím? Proč to nejde tak snadno, jak mi slibovali – až budu milovat toho pravého, tak to půjde samo. Srdce nepotřebuje rozum… to dá rozum, přece!

Proč nám sex už tak nefunguje? Proč se bojím, s kým si to píše na Facebooku? Proč, když nám vyrostly děti, se s ním cítím sama? Proč si přes samou práci na sebe nedokážeme udělat čas? Proč se pořád hádáme? Proč to i přes všechnu lásku nejde?

Proč?

A pokud si myslíte, že se vztah týká jen těch, kteří ho tvoří, chyba lávky. Naše mikroživoty se odehrávají v makrosvětě, který, aby mohl fungovat, něco vyžaduje. Sociální konstrukty totiž tikají stejně jako biologické hodiny.

Mám se lapit do pasti slov starší generace, která nám pořád povídá něco o tom, jak jsme se dřív snažili věci opravovat, nejen vyhazovat? Jak žijeme konzumní životy a už při malém nezdaru máme tendenci vztah rozbíjet a hledat si nový? Nebo mám poslouchat okolí, kámošky a kámoše, kouče, že mám dát na svoje štěstí a že není nutné setrvávat ve vztahu, kde se necítíme šťastní? Jak to je? Ale já nechci zůstat jako kůl v plotě!

Proměnných, které nám vztahovou rovnici neustále komplikují, je mnoho. Právě proto mi přišlo zajímavé pustit se do témat, která znám ze své praxe, ale i z vyprávění kamarádů při společném obědě. Vztahové pasti na nás číhají nenápadně. Ne nadarmo se jim říká pasti. To si tak v klidu žijeme svůj život, nemáme tušení, že se děje něco nekalého, a pak se nestačíme divit. Jsme lapeni, je nám smutno a cítíme se zrazeni, protože jsme přesvědčení, že jsme přece dělali všechno, jak se dělat mělo!

Tato kniha se nesnaží být návodem. Nedává definitivní a jediné správné odpovědi na to, co s tím. Spíše se snaží vzít určitou situaci z našeho vztahového života a podívat se na ni pohledem pastí. Kde se mohly vzít? Proč tam vůbec jsou? Jak to, že jsme se jim nedokázali vyhnout? Jak to, že se z nich nezvládneme snadno dostat?

Tato knížka není ani návodem na štěstí. Není zárukou dlouhotrvajícího vztahu.

Snaží se poskytnout jiný obraz vztahů a pastí v nich.

Je v lecčem podobná Vztahům a mýtům. Dotýká se témat, která jsem v Mýtech také otvíral. Tady se je ale snažím uchopit z jiného úhlu. Upírám pozornost na to, co se děje v již žitých vztazích. Nesnažím se znovu otevírat, co se o vztazích obecně tvrdí. Nechci se věnovat představám a přesvědčením, jaké by správné vztahy vedoucí k nekonečnému štěstí měly být. Chci spíše poukázat na to, jak snadné je nechat se vlákat do pasti nebo konejšit se obecnými důvody a frázemi, které by měly poskytnout jakous takous útěchu a kterých je všude plno.

Chtěl bych poskytnout váženému čtenáři a čtenářce klíče k jednotlivým pokojům jejich vztahového domu. Každý z těch pokojů má svá jasně viditelná místa, ale také temná zákoutí, kde se špatně uklízí, nebo se neuklízí vůbec. Knížka by měla dodat odvahu k tomu se do těchto koutů podívat, možná si i kleknout a zkoumat, jak se tam ty pavučiny dostaly, proč je tam pořád tolik prachu a proč se mi to místo třeba i hnusí a nerad tam chodím.

Každá kapitola je zakončena otázkami, které mají rozvířit debatu. Buď ve vás samých, nebo s vašimi partnery. Nejsou to žádné dotazníkové otázky, které by vám měly ukázat, jak na tom jste. To víte vy sami. Otázky jen mají vyprovokovat komunikaci nad jednotlivými pastmi. Buď si potvrdíte, že odpovědi dávno znáte, víte o nich, nebo vám třeba pomohou jít jinou cestou, než jste byli zvyklí.

Budu doufat, že vám tato kniha bude k užitku.

Užijte si ji.

Byla psaná s láskou.

„Nic s tebou n ení…“

„No a s tebou asi jo… jen sedíš, č umíš na telku, pak j deme spát. Už ani o  víkendu nikam nejezd íme. A to jsme měli výlety přece rádi.“

„Já je mám ráda pořá d!“

„Tak proč něco n enaplánuješ?“

„Já? P roč já? Proč mám vše chno dělat já?“

„Víš , kolik toho mám v p ráci? Vůbec se nezas tavím! A ty po mně c hceš, abych ti ještě plánoval vejlety!“

„Já po tobě nic nech ci! To ty jsi s tím sám začal!“

„No jo, pořád! Já vím! Ale c o bys chtěla po patn ácti letech?!“

past první

Nuda

Kdo z nás to někdy neslyšel? Kdo z nás s tím ve svém vztahu automaticky počítá? Vždyť to dá rozum, že se okoukáme, ovoníme, osaháme. Něco na tom bude. Jenže co když si nudu vezmeme jako alibi k tomu vztah neošetřovat, nepečovat o něj, nezalívat jej?

Náš současný svět je založen na zábavě. Všichni se chceme bavit. Všichni chceme neustále zažívat adrenalinové momenty. Chceme, aby náš život vypadal jako jedna velká party.

Tuhle lež nám sociální média, internet a kamarádi podsouvají a tvrdí, že jinak se žít nedá. Ano, svět je rychlý, potřebujeme se bleskově adaptovat na nové a nové podmínky, ale náš vnitřní svět potřebuje čas. Naše emoce potřebují čas. Naše vztahy potřebují čas. Jsou založené na důvěře a ta se přes noc nevytvoří.

Ona totiž není nuda jako nuda. Existuje tzv. burn-out syndrom, tj. syndrom vyhoření, ale také bore-out syndrom. Únava z nudy. Může za to něco, co nás nebaví, nenaplňuje, něco, v čem nevidíme hodnotu ani smysl.

Lidé, kteří se věnují vztahům profesionálně, často opakují, že nuda ve vztahu bývá symptomatická (podobně jako nevěra). Ukazuje na něco mnohem, mnohem hlubšího.

Takže si nejprve nalijme trochu vědeckého vína. V roce 2011 Helen Fisherová společně se svými kolegy publikovala významnou studii provedenou na jedenadvaceti párech, které spolu žily více než jednadvacet let. Potvrdila se zde jedna z hypotéz: dlouhodobé vztahy nejsou sice tak euforické jako ty v začátcích, kdy nám pomáhají hormony, resp. neurotransmitery, které oslovují ty části mozku, jež mohou za chtíč a citové pouto. Ale po jednadvaceti a více letech se na fMRI (elektromagnetické rezonanci) těchto párů neustále rozsvěcují ty části mozku (oblast zvaná jako ventral tegmental area – VTA), které mohou za zamilovanost.

Kouzlo se tak může schovávat v naší biochemii, resp. hormonální „polévce“, která se nám v průběhu první fáze vztahu – romantické lásce, někdy uváděné (jak už víte) jako symbiotické, do těla vyplavuje… A pak přestane. Postupně, ne hned, přestane působit v tak silné euforické dávce. Hormony nezmizí, ale jejich hladina se dostane do „normálu“ a my ve své potřebě slasti čteme tento běžný stav jako nudu. Co se tedy děje?

Již zmíněná oblast mozku – ventrální tegmentální oblast (VTA) – patří do tzv. okruhu odměny. Ten je považován za primitivní, resp. jednu z vývojově nejstarších částí mozku a je napojen společně s amygdalou, hippocampem a prefrontální kůrou na nucleus accumbens, část mozku, která hraje důležitou roli v mechanismech odměny: potěšení, smíchu, závislosti, agrese, strachu a také placebo efektu. Tedy zjednodušeně: tento okruh je výjimečně citlivý na získávání odměn. Náš mozek v podstatě „jede“ na dopamin a má tendenci posilovat chování, které vede k odměně nebo vyvolává slast: sex, konzumace jídla a užívání drog.

Když se zamilujeme, chemikálie spojené s okruhem odměny zaplaví náš mozek a vyvolají nejrůznější fyzické a emocionální reakce – od bušení srdce, zpocených dlaní, zarudlých tváří, pocitů vášně až po úzkost. Hladiny stresového hormonu kortizolu se během počáteční fáze romantické lásky zvyšují, čímž se naše tělo a mysl vyrovnávají s blížící se „krizí“. Jenže s rostoucími hladinami kortizolu dochází k vyčerpání hladiny neurotransmiteru serotoninu, který tak trochu může za náš pocit štěstí a spokojenosti. Jak napsal ve své práci Richard Schwarz, profesor Harvardovy univerzity a párový terapeut: „Nízké hladiny serotoninu napomáhají vtíravým myšlenkám o nadějích, ale také o možných hrůzách a koncích rané lásky“ – u zamilovaných podněcují podobné jevy jako u osob trpících obsedantně-kompulzivní poruchou. A to není všechno! Během zamilovanosti se také uvolňují vysoké dávky dopaminu. Dopamin aktivuje okruh odměn a pomáhá udělat z lásky příjemný zážitek podobný euforii spojené s užíváním kokainu nebo alkoholu. Vědecké důkazy pro tuto podobnost lze nalézt v mnoha studiích, včetně jedné provedené na Kalifornské univerzitě v San Francisku a zveřejněné v roce 2012 v časopise Science. Tato studie říká, že samci octomilek, kteří byli sexuálně odmítnuti, vypili čtyřikrát více alkoholu než octomilky, které se spářily se samičkami octomilek. Možná další důvod, proč Češi tolik „chlastají“…

Další látky působící během romantické lásky jsou oxytocin a vasopresin. Tyhle hormony hrají roli i během těhotenství a při kojení a mají zásadní vliv na tzv. bonding, tedy emocionální pouto matky a dítěte. Oxytocin se uvolňuje během sexu a zesílit ho mohou doteky – kontakt kůže na kůži, to, co si během kontaktu chemicky mezi sebou vyměňujeme. Prohlubuje pocit vzájemné sounáležitosti a způsobuje, že se páry po sexu cítí exkluzivně (tedy po určitou dobu, nebojte, ono to skončí, jakmile se hladina hormonu vrátí do normálu). Oxytocin, známý také jako hormon lásky nebo věrnosti, vyvolává pocity spokojenosti, klidu a bezpečí, které jsou často spojovány s partnerskými vztahy. Antidiuretický hormon (ADH) je zase spojen s chováním, které zaručuje dlouhodobé, monogamní vztahy. Rozdíly v působení těchto dvou hormonů mohou vysvětlovat, proč vášnivá láska – chtíč s prohlubujícím se poutem mizí.

Kromě pozitivních pocitů, které romantická láska přináší, respektive hormonů, jež ji spouštějí, se také deaktivuje nervová dráha odpovědná za negativní emoce, jako je strach spojený se sociálním úsudkem, tj. obavy či kritické nahlížení na druhé lidi. Tyto pozitivní a negativní pocity jsou zpracovávány dvěma neurologickými drahami. Ta s pozitivními emocemi spojuje prefrontální kůru s nucleem accumbens, kdežto druhá s negativními emocemi propojuje nucleus accumbens s amygdalou, tedy tou částí, která zpracovává především signály značící strach či nebezpečí. Když jsme ve fázi romantické lásky, neurální schéma odpovědné za kritické hodnocení ostatních lidí, včetně hodnocení těch, do nichž jsme zamilováni, se vypne. Takhle neurologie potvrzuje starou známou moudrost, že „láska je slepá“.

A proto to píšu. Společnost oslavuje a požaduje slast, a tak v nás vyvolává pocit, že když nemáme tu zamilovanost (míněno neustále přítomnou), vášeň, „motýlky v břiše“, znamená to nudu.

Vrátím se zpátky k výzkumu Helen Fisherové. Ani jeden ze zkoumaných párů v dotazníku neuvedl, že se spolu nudí. Ano, někdy si lezou na nervy, někdy se hádají, někdy jsou ze sebe unavení, ale rozhodně ne znudění. Takže co je vlastně nuda?

Odborníci praví: „Nuda se v psychologii vysvětluje jako ‚nepříjemný přechodný duševní stav, v němž jedinec cítí pronikavý nedostatek zájmu o své obvyklé aktivity a je pro něj obtížné se na ně soustředit‘. Nuda tedy nutně neznamená, že člověk vůbec nemá co dělat, ale spíše to, že se nedokáže pro žádnou aktivitu nadchnout, i když by si přál se v něčem angažovat. Pro nudu jsou charakteristické pocity rozmrzelosti, zbytečnosti, nespokojenosti, nezajímavosti, snížená pozornost, pocit únavy a depresivní nálady.“

Rozlišujeme tři typy nudy:

– je-li člověku zabráněno věnovat se něčemu, čemu by chtěl,

– je-li nucen se věnovat tomu, do čeho nemá chuť,

– někdy však pocit nudy vzniká i bez zjevného důvodu a jedinec není sám od sebe schopen se angažovat v žádné činnosti.

Všimněte si, že všechny tři typy nudy se motají okolo smyslu, resp. absence smyslu. Buď vám někdo nebo něco zabraňuje věnovat se tomu, v čem smysl vidíte, nebo se musíte věnovat něčemu beze smyslu, případně nedokážete najít relevantní důvod.

Ano, nuda může být symptomatická. Velmi často ukazuje, co se v nás odehrává. Kvalita vztahu je ovlivněna tím, co se děje v našem vnitřním světě. Rozhodně bychom měli zpozornět, pokud se nuda opakovaně stává součástí našich intimních vztahů. Může to ukazovat na určitý vzorec našeho prožívání vztahovosti. Cokoliv, co se prožívání intimity týče, čerpá z určitých druhů attachmentu, tj. citového pouta, které se vytváří v raném dětství. Hodně se o něm napsalo, namluvilo a natočilo. Dovolím si upozornit ještě na jednu věc.

Jak mi několikrát zdůrazňovala jedna z našich nejlepších vědkyň na poli raného vývoje dítěte Petra Winnette, druhy attachmentu nejsou diagnóza. Často se tak ale tváří a používají se jako argument, proč se někteří lidé nemohou změnit. Attachment je stav, který si nesu z dětství, ale díky plasticitě mozku jej mohu v dospělosti změnit, nebo přinejmenším upravit. A proč o tom píšu?

Opakovaná nuda ve vztahu může ukazovat na projev tzv. nejistého attachmentového stylu. Nejistý attachment se projevuje mimo jiné tak, že se jedinec chová vyhýbavě a uzavřeně, pokud se potká s projevy silné intimity. To, že se moji rodiče, resp. moji primární pečovatelé chovali citově nesrozumitelně nebo nekonzistentně, v nás mohlo vyvolat obranný mechanismus. Ten se projevuje právě citovým odpoutáním nebo nedostupností. Proč? Protože nás rodiče svým zmatečným citovým chováním neustále zraňovali. Znejisťovali nás v našich prožitcích. A nikdo z nás nechce být zraňovaný. Naprosto přirozeně si tak vytváříme obranné mechanismy, které si bohužel i bohudík neseme až do dospělosti, i když už je zdánlivě nepotřebujeme.

Tyto nevědomé mechanismy se projeví v momentě největší zranitelnosti, kterým intimita jednoznačně je. Vlastně zranitelnost symbolizuje. Vytváří se a prohlubuje v okamžiku, kdy i přesto, že mě partner něčím vědomě i nevědomě zranil, vím jistě, že mi pomůže se zahojit. Tím ve mně roste pocit bezpečí. Jenže přesně to mě moji nejistí rodiče nenaučili. Naopak. Vytvořili ve mně přesvědčení, že svým nejbližším nemohu důvěřovat. Nemohu se jim otevřít. Nemohu být sám či sama sebou. Musím být ostražitý. Nebo se citově odpojit. Proto tíhnu k tomu věnovat se věcem a činnostem, které mě sice moc nebaví, nenaplňují, ale pro můj emocionální svět jsou bezpečné. Vědomě na to nadávám, skuhrám, ale nedokážu si pomoct to nedělat.

Současná popkultura dala (jak jinak) lidem, kteří se bojí závazků, nálepku. Říká jim commitment-phobics – ti, kdo se bojí závazků.

Většina lidí, kteří se „zasekli“ ve snaze vytvořit určitý typ závazku (ač si nepřejí nic jiného), ve vztazích často bojuje s nudou. Zní to paradoxně, ale uvnitř bojují s pocitem bezpečí a jistoty ve vztahu. Nejistý attachment totiž vytváří tzv. hyperpozornost na nedostatky toho druhého, které jsou brány jako důvod pro to odejít. Takový nedostatek je například přítomnost nudy; neustálé potřeby dostávat (od toho druhého) nové a nové zážitky a prožitky. Pakliže nic z toho neprožívám, začínám se nudit. A je to tvoje vina. A když se nudím, není to pravá láska. A když to není pravá láska, mám právo jít o dům dál. To, že jsem těch domů už vystřídal/a několik desítek, je jedno. Alespoň se ze mě stal/a skvělý/á realitní makléř/ka. Mám sice spoustu provizí za pronajaté baráky, ale vlastní dům žádný.

Náš mozek tíhne k tomu strkat vše do škatulí a algoritmů tak, aby nemusel příliš investovat do neustálého vědomého přemýšlení. Proto je jasné, že se i vztahy dostanou do určité formy rutiny. Jenže rutina není nuda. Pokud očekávám od svého partnera i od sebe neustálý přísun zábavy, je to signál. Signál k tomu se zastavit a možná se zeptat sám sebe, proč to potřebuji? Co za nenaplněné potřeby to ve mně spouští? Můžu tuto rutinu změnit? Oživit? Můžu to udělat s partnerem? Nebo jen sám?

Je také pravdou, že náš mozek potřebuje nové podněty. Pamatujete na okruh odměn, „krmený“ dopaminem? Ten si neustále žádá nové a nové věci, zkušenosti, zážitky…

Můžu „něco“ dělat se svým part nerem? Nechám se jím či jí inspirovat? M ůžu to nové dělat sá m/sama? Ohrožuje mě něco, když to začnu dělat? Můžu tyto nov é zážitky sdílet se svým partnerem? Co j e to za potřebu, že bych rád/a dělal/a n ěco nového nebo něc o sama? Odkud pocház í? Kde se ve mně tat o potřeba bere? Mám pocit, že od ní/n ěj utíkám? Nebo je t o jen a jen moje pot řeba, která se netýk á mého partnera? Pro č jsem ji ještě nena plnil/a?

„Pořád čumíš na porn o!“

„Jak jako pořád? Jak to víš?“

„Hele, nedělej, že se na p éčko nedíváš! Každej chlap se na péčko d ívá!“

„A ty jako ne? Pamatuju si, jak js te s Helenou na chat ě probíraly, jak ty ženský v tom pornu m ůžou takhle hodiny s  někým souložit… tak nekecej!“

„No ale r ozhodně na něj nečum ím tak moc jako ty… a spolu už skoro nes píme!“

„Teda ty tak kecáš! Spali jsme sp olu před čtrnácti dn y!“

„No to je sice h ezký, ale jak to dop adlo? Šup sem, šup t am… a hotovo!“

„Ježí ííííš! Takhle je to pořád! Co bys do prč ic chtěla? Oba makám e, staráme se o děti , do toho rekonstruu jeme chalupu, staráš se o matku… to přec e nemůžeš předpoklád at, že spolu budeme spát každej den!“

„N o to ne, ale někde p sali, že by lidi spo lu měli spát alespoň dvakrát za tejden! A to my rozhodně nen aplňujeme! No že jo, pane Vojtko! Že by to tak mělo být?“

past druhá

Potřeba sexu

Pan Vojtko neví. Mělo? Kdo to řekl? Kdo to nastavil? Podle čeho se to měří? Kdo to napsal, že si může být stoprocentně jistý, že by to ve vztahu mělo takhle být?

Ano, sex obecně zlepšuje vztahy. Jestliže jste si přečetli předchozí kapitolu, zjistili jste, jak je přítomnost některých hormonů jako třeba oxytocinu důležitá pro zpevňování a budování vztahů, ale že také záleží na tom kterém páru. Tečka.

Mnoho různých studií prokázalo silnou souvislost mezi dobrým (dobrým pro vás!) sexuálním životem a celkově naplněným vztahem. Jiná studie zjistila, že dobrý sex (opět, dobrý podle vašich meřítek!) může dokonce kompenzovat negativní účinky komunikačních problémů ve vztahu.

A ano, podle nedávné studie zveřejněné v časopise Archives of Sexual Behavior může mít méně sexu, než byste si přáli, na váš vztah destabilizující vliv.

To ale neznamená, že byste do toho měli bušit tak, jak vám nějaká statistika nebo terapeut nakazuje. Nebo nějaký sex kouč. Nebo kamarádi. Nebo televize.

Jak už z předchozí knížky Vztahy a mýty víte, jsme přesexualizovaná společnost. Sex prodává. Kurzy, knížky, počítačové hry, služby… všechno. Když se na něj někoho zeptáte, pravděpodobně vám odpoví, že sex je fyziologická potřeba člověka. Působí na „první signální“ v našem mozku. Tak co s tím naděláte!

Na výcviku párové terapie, který jsme otevřeli s mým skvělým kolegou a kamarádem Pavlem Ratajem, jsem se přeřekl a zmínil, že sex je fyziologická potřeba. Kolegyně Iva Rolederová mě opravila, že to není pravda. Bylo to přeřeknutí, ale přesto nás to přivedlo k velmi podnětné debatě, jak to s tím sexem vlastně je.

O sexu jako o základní lidské potřebě se začalo mluvit v souvislosti s tzv. Maslowovou pyramidou potřeb. Sexualita se zařadila do základní stavební úrovně této pyramidy, tedy k fyziologickým potřebám, jako je jídlo, spánek, dýchání… Jenže to rozvířilo debaty, které potřebu sexu řadily na třetí úroveň této pyramidy, kde se nachází láska, resp. napojení na jiné lidské bytosti. Takže už není ani základní, ani fyziologickou potřebou. Podle tohoto konceptu patří až na třetí stupeň.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vztahy a pasti.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.