Kriegel:
Voják a lékař komunismu

Vyšlo také v tištěné verzi

Martin Groman

Kriegel: Voják a lékař komunismu – e-kniha

Copyright © Paseka, 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Lektorovali PhDr. Jiří Křesťan, CSc.,

a Mgr. Michal Macháček, Ph.D.

Copyright © Martin Groman, 2023

Photographs © ČTK / Jiří Rublič, ČTK / Jiří Finda, 2023

ISBN tištěné knihy: 978-80-7637-379-2 (Paseka)

ISBN tištěné knihy: 978-80-7637-379-2 (ÚSTR)

ISBN ePUB: 978-80-7637-414-0

ISBN MOBI (Kindle): 978-80-7637-416-4

ISBN PDF: 978-80-7637-415-7

Herbertovi a Kristýně

Místo úvo d u
Přemýšlení o Václavovi H.

Co vše se událo za těch sedm desetiletí života. Člověk si připadá jako jedna z těch nesčetných vloček nesených větrem a vzduchem. Osud mne nesl tu jednou velkou událostí, tu druhou, jedním nebo druhým kontinentem. … Jako vždy se mi vnucuje otázka: zůstane po mně více než hrstka popela rozptýleného někde na loučce? Stálo to životní úsilí – a bylo přec nemalé – za to? Bráním se vnitřně tomu, abych myslel, že jsem prožil život a nezůstalo po mně více, než toho zanechá motýl přelétající zahradou. A záleží vůbec na tom, zanechám-li po sobě cokoli?1

František Kriegel

Nerealizovatelná touha po ideálním uspořádání společnosti provází lidi od nepaměti. Pokusů o uskutečnění této touhy je bezpočet. I naše dějiny jsou jimi naplněny. Jsou tudíž naplněny i pohromami a zklamáním. Navzdory všem prohrám a zklamáním lidé se znovu a znovu pokoušejí o nemožné, což dodává dějinám vzrušující patos. Všechny ty touhy měly své mluvčí, osobnosti, které v sobě koncentrovaly vědomí a sny pospolitosti. Tyto osobnosti nesly na svých bedrech odpovědnost, zato na ně dopadaly osudové rány nejcitelněji.2

Jiří Lederer

Celý den trávím s Václavem Havlem. Znovu a znovu čtu jeho Přemýšlení o Františkovi K., které začíná větou Celý den trávím s Františkem Krieglem.3 Pochybuji, že to opravdu byl jen den. Na to se Havel dostal ve svém přemýšlení příliš daleko a hluboko. Krieglův medailon nepíše prezident, ale disident; je 23. leden roku 1988. Kriegel je v té době devět let po smrti, text má být poctou k jeho nedožitým osmdesátinám. Krieglova žena Riva a její přátelé Havlovi připravili složku dokumentů a vzpomínek, aby se měl při svém psaní o co opřít. Měl jsem ji také v ruce. Jaký jeho obraz se snažili zanechat? Co Havlovi a vlastně všem dalším životopiscům Krieglova žena a přátelé zdůrazňovali?

Například jeho celoživotní obětování milované lékařské profese politice. V pozdních letech prý často pochyboval, jestli se neměl věnovat jen a jen medicíně. Profesor Josef Charvát mu říkával: Franto, měl ses vykašlat na politiku a byl jsi koryfejem lékařské vědy.4 Jenomže doba, události, které provázely jeho život, a také jeho ambice naplnit svou vizi o sociálně spravedlivé společnosti mu nedaly jinak. Riva Krieglová Havlovi připomínala také padesátá léta, období pro jejího muže rizikové, ale i zásadní. Čas kritických pochybností o správnosti životní cesty, tehdy ještě překonaných vírou, že to není konec všeho, že škody způsobené stalinismem ještě půjdou napravit. Byl to pro ně oba čas osobně bolestný. Doba vyjevování základního rozporu mezi proklamovanými ideály a skutečností. František Kriegel ani tehdy nemlčel a bil se, za lidi, za sebe, za své postoje, netajil se odporem k potlačování demokratických principů ve stranické a státní mašinerii. A zatímco „poslušní vykonavatelé“ se jeden po druhém ztráceli v žalářích, tento nepříjemný oponent, španělák, „kosmopolita“ atp. byl sice pronásledován a šikanován, kde se dalo, ale nebylo čeho se zachytit, aby se zdárně rozjel kolotoč obvinění a nejtěžších trestů.5 Stačilo to ale skutečně? Není to jeden z mýtů, jaké vždy vznikají kolem zásadních postav dějin? Uvidíme, jestli to vše není jen přirozená snaha blízkých vylepšit a místy retušovat obraz jejich milovaného.

Kriegel prožil jeden z nejspletitějších osudů mezi lidmi své generace. Sám byl poměrně nekomplikovaný a rovný chlap. Prošel tolika zákrutami a tolika protikladnými momenty, že je až s podivem, jak rovně přitom většinou zůstával stát. Samozřejmě že kolísal nebo chyboval, vyvíjel se, měnil. I toho jsou si autoři „instrukcí pro Havla“ vědomi. Je nebezpečí, píše mu Riva Krieglová, aby z charakteristiky povahových rysů Františka Kriegla nevyšel „svatý obraz“. Něco takového by si nezasloužil. (…) Mýlil se jako každý, trápil se a pochyboval jako každý. Ale cítit se svým bližním jako on, to už dokáže málokdo. Nebyl tzv. lidový, ale budil úctu, a kdo s ním přišel blíže do styku, měl ho nesmírně rád.6 Byla v něm jakási vnitřní opravdovost, kterou lze vyčíst z jeho slov, činů i postojů po celý život, a to i ve chvílích, kdy s nimi nelze souhlasit.

Právě tato opravdovost a až uhranutí pravdou je jedním ze základních aspektů Krieglova života. Byl opravdový komunista, opravdový voják, opravdový lékař lidí i společnosti. Na sklonku života v pravdě hledal vysvětlení pro to všechno, co ho potkalo. Víra v komunismus jako životný systém selhala a zbyla vlastní pravda, opravdovost vlastních prožitků a postojů. Někde u Zlaté Koruny objevil František Kriegel pomníček profesora Augustina Smetany (1814–1851), vyobcovaného kněze rytířského řádu Křížovníků. Na pomníčku je nápis: „Stál jsem pevně, vždyť jsem stál v přesvědčení svém.“ František si tato slova nejedenkrát zapsal do různých poznámek. Byla pro něho posilou, souzněla plně s jeho mravním postojem, vmýšlel se do povahy a pocitů pro mnohé už dávno zapomenutého člověka – jako by si přes celé století podal ruku s někým velmi blízkým. Vždyť i on „stál pevně v přesvědčení svém“.7

Havel se na základě studia materiálů snaží najít odpověď na otázku, jestli Kriegel nakonec není tragická postava našich dějin. Připomíná, že Kriegel nikdy nestál na pozicích nějaké ideologie – a je fakt, že najít v jeho textech či poznámkách pasáže zabývající se systematicky nebo hluboce třeba marxismem je téměř nemožné. Komunismus vnímal, podobně jako medicínu, prakticky, i když ne bez idealismu, jako službu lidem, snahu o zlepšení jejich života. Stál, jak podotýká Havel, na straně konkrétních osob. Nejvíc to není vidět v tom mnohém, co pro lidi udělal, ale v tom, co naopak neudělal. Nestal se nikdy profesionálním politikem odtrženým od světa těch, které má zastupovat, bránil se tomu, téměř vždy hlavně sloužil lidem.8 Nevzdálil se světu konkrétního člověka a nezapletl se s oním „člověkem abstraktním“, na kterého se tak rád odvolává ten, kdo ve skutečnosti sleduje zájem pouze jediného člověka: sebe samého.9

Havel dokonce dochází k závěru, že Kriegel rostl, i když si to jako materialista nemohl přiznat, z respektu k tomu řádu bytí, který je skryt za jevovým světem.10 Byl vnitřně autentický, pevný v sobě, ve svém řádu. Neslo to s sebou ono dobré a dobře známé – jako odmítnutí přijetí okupace v srpnu 1968 nebo podpis Charty 77 –, ale i to problematické, jako byla pomoc při nastolení totalitního režimu v roce 1948. Můžeme ji Krieglovi donekonečna vyčítat, ale nikdy mu ani v tom neupřeme opravdovost, vnitřní integritu, čímž jeho osud nabývá na tragičnosti, kterou v něm Havel nachází.

Vzniká tu morální dilema: jak si zachovat svou víru, a přitom nesloužit zlu. Kriegel byl přesvědčen, že to půjde, že to musí jít, že jinak být nemůže. Že, řečeno s Havlem, stačí vdechnout zevnitř nelidskému systému lidštější obsah.11 Nelze, ale to i Kriegel, jako mnozí jiní, zjistil pozdě. Musel se pak vzdát – ve věku, kdy se lidé neradi vzdávají čehokoli, z čeho utvořili svůj svět – toho nejpevnějšího, co kdy měl, právě své víry. Zákeřný a prolhaný smysl četných dříve posvátných věcí musel postupně prohlédnout. Předivo ideologie, kdysi tak pevné a neporušitelné, se zvolna rozpadalo ve světle poznání, které činilo spravedlivé srdce a poctivý rozum.12 Proto je Krieglův osud tak spletitý, tak někdy těžko pochopitelný, pokud na něj nahlížíme pozdějšíma očima. Mnohdy ho dnešní člověk dovede sice popsat, nazřít, ale těžko skutečně pochopit. Krieglův příběh je ukázkou, jak hlubokým a těžkým procesem musí projít člověk, když na konci života nemůže sám jinak než přiznat celoživotní chybu a nepropadnout při tom nihilismu, ale přesto hledat dál a ověřit, zda přece jen na té cestě a na té víře nebylo něco opodstatněného, co by překonalo tragiku výsledku.

V socialismus Kriegel věřil celoživotně a až do konce. Poznal, v co se ve své leninské a stalinské variantě proměnil a kam vedl, k fatálnímu popření toho hlavního, o co měl usilovat, o lidství. Všechny ty výhrady a důsledky nazřel a procítil jako málokdo z jeho vrstevníků. A také jako málokdo z nich k nim na konci byl kritický a v rámci možného se také ke svým omylům postavil s osobním ručením a odpovědností. Nevymlouval se, nekličkoval, i když nedošel nakonec k pochopení, že tudy cesta k lepšímu a spravedlivějšímu životu nevede. Došel však daleko a byl při tom k sobě poměrně nesmlouvavý. Havel se ptá, čím pro Kriegla na konci života byl socialismus, a odpovídá, že mu zůstal tím základním ideálem, jejž nemohl opustit. Zůstal mu jen jiným označením pro lepší svět.13

Jako by v Havlově Přemýšlení o Františkovi K. zazníval už ne ani tak Havel dramatik, ale homo politicus, jako by se Kriegel pro něj samotného v tu chvíli stával aktuálním otazníkem, kam až se dá a má v politice zajít, aby člověk neztratil sám sebe, pokud se už našel. A jestli je politika místo pro slušného a spravedlivého člověka. A když si řekne, že ano, je ještě stále slušný a spravedlivý? To je hlavní paradox moderní doby, tehdy i dnes. Může v dnešním komplikovaném světě působit ve sféře reálné politiky vůbec člověk, pro něhož jsou jeho svědomí a základní mravní kategorie jeho přirozeného světa jediným pracovním vodítkem?14 Nemůže, ale měl by, a když už se do té situace dostane nebo do ní sám cíleně vstoupí, tak musí. Krieglův příběh je silný právě v tomto rozporu – nemohl být jiný, musel být právě takový, jaký byl, a musel tak i skončit. A mohl skončit ještě hůře, a to několikrát. Je to příběh o poznání, že stát na svém ve složitém světě moderní politiky 20. století často znamenalo snést riziko, ba ohrožení. Nejen to fyzické, ale také ohrožení vlastních představ o světě, o ideji, které věřím, o svých blízkých, o sobě.

Havel své přemýšlení na konci dne uzavírá odkazem. Především k tehdejším mladým lidem, ale klidně i k těm dnešním. Měli by podle něj poznat, že tu byli politikové – a dokonce i komunističtí – kteří byli normálními čestnými a statečnými lidmi, byť třeba tragického osudu.15 A už kvůli nim by podle Havla měla být napsána pravdivá a poutavá kniha o Františku Krieglovi.16 Aby lépe rozuměli světu, ve kterém žijí, ve kterém jsou otisknuty také osudy jejich předků s jejich iluzemi, ideály, problémy a jejich fatálními důsledky, úspěchy i prohrami. Aby si uvědomili, že i v dnešním světě lze usilovat o něco smysluplného, pakliže se člověk nebojí překážek a obětí. A aby posléze pochopili, že se politice a politikům nemusí už navždy jen a jen posmívat, ale že si jich mohou i vážit.17

Havlovo závěrečné prolnutí vlastních pohledů a osudů s těmi Krieglovými dává tušit, že to opravdu nebyl jeden den, který s Krieglem trávil. Možná se k napsání své úvahy k připomínce Krieglových osmdesátin dostal právě proto, že v té době sám promýšlel, jaká může být v budoucnu jeho role v politice. Lze říct, že bez jisté míry odpuštění a bez ochoty chápat a nazírat svět Krieglovým pohledem a jeho vnitřní logikou a vírou nedojdeme ke Krieglovi, ale k sobě. Právě tak se to nakonec stalo i Havlovi.

Nad románem Ivana Fíly o Františku Krieglovi18 se kritik Josef Chuchma zamýšlel, proč ani třicet let po pádu komunismu nevznikla o Krieglovi práce, která by se jej pokusila uchopit komplexně. Podle Chuchmy je tu riziko, aby nevznikla nemastná neslaná, pozitivistická hora faktů, anebo naopak hagiografie či pro změnu „nemilosrdná“ kniha o muži valnou část svého života pomýleném.19 Jenže má-li o Krieglovi vzniknout co možná nejkomplexnější text, bude někdy hromadou faktů. Pro někoho jich bude příliš, pro jiného málo, pro někoho bude taková kniha příliš kritická, pro dalšího moc tolerantní. Jakožto autor knihy, která by mohla podat takto ucelený obraz o Krieglovi,20 jsem chtěl, tak trochu v duchu někdejších Krieglových záměrů, pojmout jeho život v kontextu historických událostí, které mu bylo dáno prožít, poznat i ovlivnit. Typově by se tak výsledek měl nejvíc blížit rozsáhlé životopisné sondě, jaké v nedávných letech vydali například Jiří Křesťan o Zdeňku Nejedlém21 nebo Michal Macháček o Gustávu Husákovi.22 Odborně jsem se pak text snažil ukotvit v kontextu studií o moderním československém komunismu a jeho proměnách.23 Nemohl jsem pominout práce Karla Kaplana,24 pro poznání dějů uvnitř vedení KSČ i KSSS a dalších stran zemí Varšavské smlouvy v roce 1968 se jako neocenitelná ukázala především studie Jana Pauera Praha 1968,25 stejně jako Ústavem pro soudobé dějiny AV ČR od devadesátých let vydávané Prameny k dějinám československé krize v letech 1967–1970, které zpřístupňují a komentují množství dobových dokumentů nebo knižní esej politologa Miroslava Nováka Pražské jaro 1968. Přerušená revoluce?26

O Krieglovi by samozřejmě mohla vzniknout docela jiná kniha. Mohla by například sledovat jeho stopy v mnoha zemích. Byla by jistě barvitější a méně politická, asi by byla stručnější a veselejší. Ale nemusela by přinést mnoho zásadně jiného. Byl by to zase stejný Kriegel, protože neměl ve zvyku se vnitřně měnit, jinde se nestal někým jiným, než byl doma, protože tam i tady byl vždy jen sebou. Kniha by také mohla stát více na některém z minulých i současných pojetí studií o komunismu jako fenoménu a opírat by se mohla o teorie totalitární společnosti vycházející z úvah Carla Joachima Friedricha či Zbigniewa Brzezińského, stejně jako o ty odkazující k pojmu panství od německého historika a sociálního antropologa Alfa Lüdtkeho.27 I když přirozeně místy z některých těchto metodologických přístupů vycházím a používám jejich postupy či terminologický aparát, nebylo mým cílem vsadit Kriegla rovnou do jednoho uceleného vědního rámce, ale spíše jej zmapovat jako osobnost. Předkládaný text tak má být především výchozím poměrně uceleným zdrojem poznání o této osobnosti československé komunistické politiky 20. století. Její další vřazování do širších kontextů by mělo být až následným krokem. O Krieglovi by také mohla vzniknout kniha osobnější, více zaměřená na soukromé osudy jeho i jeho ženy Rivy. Ale Kriegel není typ na toto vyprávění. Jeho život byl i v tomto obyčejný, až – řeklo by se v duchu jeho doby – bolševicky prostý.

Proto jsem se za Krieglem vědomě vydal k němu samotnému, do jeho světa, do jeho poznámek, glos, projevů, vzpomínek, záznamů, které zanechal nebo které o něm, s ním a také na něj sebrali jiní. Přátelé, kolegové, samozřejmě soudruzi, ale také třeba vyšetřovatelé či špiclové pracující pro Moskvu i Státní bezpečnost. Tato kniha si nečiní v nejmenším nárok na úplnost, Kriegel sám poskytl ke svému pochopení jen skrovnou pomoc, nesepsal paměti, jen jakési náznaky. Nečiní si ani právo být tou knihou, o které mluví Havel, protože tu by nejlíp napsal on sám. Je to kniha, která má být východiskem. Nemá Kriegla pochopit, vyložit, obhájit, pohanět, někam stavět, nebo odněkud snímat. Má jej poznat. Tak, jak to jen půjde. A proto mu místy dává poměrně velký prostor, aby skrze svá vlastní slova promlouval a vysvětloval. Proto také volím minimalistický titul knihy, který neodkazuje k žádnému specifickému momentu v jeho životě, ale k němu samému.

Často, především v pasážích týkajících se druhé poloviny Krieglova života, dávám prostor jeho osobním poznámkám, které si s pedanterií sobě vlastní psal během politických jednání, příprav projevů, sestavování koncepcí svých jednotlivých politických kroků a podobně. Někdy tyto privátní texty vypovídají výmluvně o tom, co si myslel, ale ne vždy veřejně ventiloval, jindy jde o postřehy, které jej aktuálně zaujaly, někdy o záznam slyšeného. Pokud to bylo možné, snažil jsem se srovnat tyto postřehy s jeho skutečnými činy nebo slovy pronesenými veřejně – jistě nepřekvapí, že byl Kriegel především v době svého vrcholného politického angažmá v šedesátých letech privátně mnohem kritičtější a otevřenější, než by se z jeho veřejných vystoupení zdálo. Jeho žena Riva z těchto textů po Krieglově smrti vyrobila archiv a tím, co z pozůstalosti zachovala a zpřístupnila, pak vědomě konstruovala jistý obraz svého muže jako kritika režimu, a zároveň pravověrného komunisty v původním slova smyslu. Tohoto kontrastu si pak musí být autor textu, vycházejícího také z tohoto materiálu, vědom – stejně jako čtenář.

Můj postoj k osobnosti, které se mám tak rozsáhle věnovat, souzní například s postojem Jiřího Křesťana, který ve své knize o Zdeňkovi Nejedlém akcentuje především roli porozumění, pokory vůči místy až laboratorně pitvané osobnosti a roli historika vidí spíše v pozici vykladače než vypravěče.28 Stejně jako on u Nejedlého, snažil jsem se i já u Kriegla, řečeno slovy Hanse-Georga Gadamera, přijmout cizince jako domácího.29 Má zde jít o pokus – v důsledku samozřejmě odsouzený k neúplnosti – vnořit se do situace zkoumané osobnosti a vytušit obrysy dilemat, jimž musela čelit, a problémů, které si často sama způsobila.30

Četl jsem Havlovo Přemýšlení, když jsem se o Kriegla začal blíže zajímat. Bude to dvacet let. Mezitím jsem studoval Krieglův archiv a mnoho jiných fondů,31 hledal zmínky o něm v memoárech,32 rešeršoval noviny a časopisy,33 natočil o Krieglovi rozhlasový dokument,34 napsal několik článků,35 ptal se pamětníků36 a po dvaceti letech stojím zase na začátku. A ptám se, proč psát rozsáhlou knihu o jednom celoživotním komunistovi? Dostane se s ní čtenář dál než s jedním Havlovým textem? Bude to v něčem jiný příběh? Možná mi tu zásadní otázku nakonec položil jeden přítel, když mi během psaní rukopisu zavolal s prostým dotazem – pochopil to ten Kriegel nakonec? Došlo mu, že všechny dobré úmysly a upřímné snahy, kterými své dny naplnil, byly marné? To bude zásadní otázka, pro kterou by kniha o něm měla nabídnout snad uspokojivou odpověď. Nejen prosté ano – ne, ale také kam a k čemu Kriegel došel a proč jinam dojít nemohl a možná ani nechtěl. Jak velké to byly iluze a ideály, a proč je právě proto nemohl jen tak opustit. Toto vše je mnohem důležitější než celoživotní statečnost korunovaná činem v srpnu 1968, pro který vstoupil do dějin.

Po roce 1969 charakterizovala československá média Františka Kriegla často jako dobrodruha, nikoli obdivně. Bylo to však do jisté míry přesné – jeho curriculum vitae je dobrodružné jako málokterý životopis jeho souputníků. Rozhodně barvitější než životy většiny těch, s nimiž se setkal v onom srpnu 1968. Dobrodružství zažil Kriegel za svůj život možná i více, než by si sám přál. V jeho povaze totiž mnoho dobrodružného nebylo. Podle pamětníků to byl člověk klidný, vyrovnaný, pevný až nesnesitelně, nejevil známky povrchního romantismu, nechyběla mu ale veselost a humor. Život jej však přivedl do mnoha dobrodružných situací. Ty chvíle na konci srpna 1968 v Moskvě patří jen do dlouhé řady prožitků, ve kterých se Kriegel vždy choval s racionalitou, vnitřní vírou a vytyčeným cílem, který nakonec tolikrát minul. Ale to, jak uzavírá Havel svůj den s Krieglem, je jen paradox moderní doby.37

Martin Groman,

Praha a Jedouchov 2022

1.
Ventil d u š e
Mládí v letech 1908–1926

Po Františku Krieglovi zůstaly stručné osnovy životopisu nikdy nenapsaného, ale zato mnoho poznámek, úvah, meditací atd., které si psal v letech, kdy musel odejít od milované lékařské praxe. Poznámky si dělal na útržky papíru, na prázdné obálky, občas si začal psát i jakési poznámky ke dni. Napsané však odkládal, více už ho to ani nezajímalo. Nebyla to příprava na psaní pamětí, byl to ventil duše,1 poznamenala si mnoho let po Krieglově smrti jeho žena Riva.

Je to poznámka sice výstižná, ale pro autora pokoušejícího se zmapovat Krieglův život jako celek vyloženě bolestná. Kriegel po sobě nezanechal rozsáhlejší vzpomínky a zdá se, že na některé detaily svého dětství a mládí vzpomínat ani nechtěl. Bylo to vědomé rozhodnutí. Nezbývá než ho respektovat a pokusit se o jediné. Raná Krieglova léta aspoň dílem rekonstruovat z toho, co se o nich zjistit dá. Nejde udělat víc než jen nahlédnout do mlhy.

Život v nejasných bodech

V té mlze leží Halič. Stanislavov (dnes Ivano-Frankivsk), kde Krieglova rodina na přelomu 19. a 20. století žije a patří ke zdejší židovské enklávě, založil v 17. století polský šlechtic Andrzej Potocki a nazval ho po svém otci Stanisławu Rewerovi Potockém. Sovětské úřady město později přejmenovaly na Ivano-Frankivsk podle ukrajinského spisovatele Ivana Franka. Za Krieglova dětství to nebyla zapadlá vesnička na západní Ukrajině, ale správní centrum oblasti, které se v té době říká Pokutí. Patří do jihozápadní části Haliče, která už od konce 18. století spadá pod Vídeň. Tím se tato oblast stala, jak připomíná Martin C. Putna, jedinou součástí bývalé Kyjevské Rusi v kulturním prostoru střední Evropy.2 Potkává se tu typicky středoevropská směs baroka, historismu a secese s pravoslavím, řeckokatolictvím i římskokatolictvím a samozřejmě judaismem. Není tak divu, že se právě Halič stala v 19. století jedním z ohnisek ukrajinského obrození, umožněného právě poměrně liberálními podmínkami rakouské monarchie – tedy ve srovnání s tehdejším konzervativním ruským carismem.3

V jednom z Krieglových bloků, které se dochovaly v jeho pozůstalosti, se nachází německy psaný bodový koncept životopisu. Poznámky jsou to ale tak útržkovité a heslovité, že se lze jen těžko domýšlet, jaké předěly ve svém životě chtěl Kriegel akcentovat. Sliboval si, že popíše svou zemi, město, jednotlivé čtvrti, ulice a třídy, dům i byt, své sousedy a jejich vliv na jeho osobní vývoj. Poznamenal si, že musí dojít i na národnostní složení, a na společnost dílem maloměšťáckou a dílem proletářskou. Některé letmé poznámky dávají tušit, co četl, na co myslel, jaká témata ho oslovovala. Co o nich soudil, můžeme dovozovat jen z jeho pozdějšího života, ale skutečný odraz mladé Krieglovy mysli nebo duše to nebude. Vracím-li se ke dnům dětství, tak musím říci, že život člověka nutil, aby byl praktický. (…) Ad 30. léta v Sovětském svazu: André Gide, R. Rolland, L. Feuchtwanger, Dreiser a další. Nadšení – prohlédnutí – rozchod se Sovětským svazem. (…) Nevěděli-li lidé takového kalibru – což my? Židé – alternativa – socialismus: sionismus.4 V jedné z mála souvislých sekvencí v tomto dokumentu říká: Sem patří široce pojaté zobrazení historie rodiny, obyvatelstva, sociálních a národnostních problémů, národnostních protikladů a napětí, náboženské problémy a s nimi spojené výsledky první světové války a politické a územní změny.5 Široce pojaté, a sám si vystačí s pár slovy, aniž by dál napověděl.

Z těchto strohých poznámek se dá poměrně s jistotou vyčíst jedno. Kromě rodiny ovlivnil Krieglovo dětství významným způsobem také politický vývoj na tomto území v období okolo první světové války. K ní si poznamenává jen pár slov: invaze, útěk, Vídeň, Stryj.6 Ve chvíli, kdy armády bojující na východní frontě dorazily ke Stanislavovu, zvolila Krieglova rodina přesun do bezpečí Vídně, kde žil jeho dědeček z matčiny strany. A pak Stryj, město šedesát kilometrů jižně od Lvova, do druhé světové války silná židovská komunita. Ale především odsud vede železnice rovnou do Stanislavova, kam se Kriegel s rodinou po válce vrací.

Je tu dalších pár slov, která Kriegel považoval za podstatná: říjnová revoluce, rozpad Rakouska-Uherska, smrt otce, Ukrajinská republika, Petljura, Polsko. Víme, že otcova smrt pro něj byla v podstatě předčasným přechodem do dospělosti. Říjnovou bolševickou revolucí byl – tak jako mnozí – ohromen a možná i okouzlen. Vítal ale rozpad monarchie? Co tomu však říkala rodina, co jeho matka, která měla ve Vídni otce, v té Vídni, kde ještě nedávno sami byli – a kde je centrum jejich nového světa teď? Petljura? Proč si Kriegel poznamenal jméno ukrajinského politika, jednoho z vůdců ukrajinského boje za nezávislost? Co znamenal v jeho životě tento carský voják a původem kozák, který se po únorové revoluci 1917 stal členem Ukrajinské centrální rady, jež v červnu téhož roku vyhlásila ukrajinskou autonomii a v roce 1918 dokonce na krátko samostatnou republiku, která za své hlavní město vyhlásila Stanislavov? Později se už Kriegel nikde o Petljurovi nezmiňuje – proč tedy ta poznámka? Tak či tak, vrací nás to k jednomu zatím opomíjenému faktu – jaké národnosti byl Kriegel? A proč k Petljurovu jménu připsal slovo Polsko? Po rozpadu monarchie celé státy a národy hledaly své nové ukotvení. Budeme Ukrajinci, nebo Rusové, Poláci, nebo Židé? František Kriegel byl až do roku 1946, kdy získal československé státní občanství, formálně Polák.

A ještě poslední baterie slov z onoho Krieglova životopisného seznamu: Střední škola, rychlé dozrávání, antisemitismus, několik pohledů do dějin evropského židovstva, co to znamená být Židem.7 O dějinách haličských Židů a jejich spletitých a povětšinou tragických osudech ve 20. století bylo napsáno mnoho, a přesto zůstane věčnou škodou, že k tomu právě František Kriegel nepřidal to, co si načrtl. Jeho perspektiva by byla více než zajímavá. Její hloubku dává tušit jiná stále útržkovitá, ale přece jen už obsáhlejší poznámka z března 1979, tedy z roku, kdy Kriegel zemřel. Jako by se na samém konci vracel intuitivně na počátek, ke kořenům. Ostatně si tato slova zapsal v němčině, kterou hovořili doma v Haliči. Jsem Židem celým svým Já. To nemá nic společného s vyznáním víry. Nevěřím v Boha, jsem však Židem ve smyslu příslušnosti k tomu, co se nazývá židovským národem či lépe židovstvem, k jeho dějinám, k jeho přínosu pro bohatství lidského myšlení, k jeho humanismu a k historii jeho utrpení. Prostředí, v němž jsem vyrůstal, se všemi jeho stinnými stránkami pologhetta, malých lidí a lidí střední vrstvy. Pod tlakem intenzivního antisemitismu se ukovává příslušnost ke skupině, jež si vyžadovala vědomí pospolitosti v dějinách a tím i potřebu vzájemné pomoci.8

Téma židovství nehodlal ze svého životopisu nijak vynechávat. A i když pro něj, jak píše, židovství nic neznamenalo,9 přesto mělo a muselo mít vliv. Především tu byla politická rovina, tedy sionismus, Kriegla ale více oslovovala společenská a historická stránka židovství, jeho kultura coby neodmyslitelná, významná součást kultury u nás a v Evropě, tedy kultury v tom nejširším slova smyslu a především, jak své bodové poznámky uzavírá, včetně politické kultury.10

Výstřely v Sarajevu v červnu 1914 nejen ukončily život následníka trůnu, ale de facto změnily celé moderní dějiny. Za čtyři roky byla stará Evropa v troskách, mizí tradiční elity, přicházejí nové, končí vliv církve na stát, nastupují moderní politické a společenské směry, ke slovu se hlásí nacionalismus vzešlý z předchozího století. Nástupnické země, především z východní části Evropy, vyvrhly tisíce utečenců, kteří putují po světě a začínají hledat nový smysl existence. Usazují se v Československu, Polsku, Maďarsku, dílem také ve válkou vyčerpaném Německu a Rakousku coby centrech tzv. světové revoluce. Většinou jde o mladé lidi, kteří se rozhodli radikálně skoncovat s životním stylem, názory a postoji svých předků. Jen stěží se najde větší vlna revolty a odporu v letech následujících, snad jen druhá světová válka a šedesátá léta 20. století se tomuto pohybu svou dynamikou přiblížily, ale nedosáhly hloubky vykořenění, které tito lidé museli prožít.

Smysl své existence málokdy nacházeli v soukromé rovině, v pracovní a rodinné realizaci. Byla to generace lidí výrazně veřejně činných, podléhajících různým názorovým směrům, po první světové válce a po ruské revoluci většinou levicovým a moderním. Někdo novou kotvu – jak často říkali – našel v avantgardě, jiný ve víře v pokrok a v modernitě, někdo v sionismu, někdo v komunismu. Mnoho z nich čekala diskriminace, útisk, bída a také často smrt v době nacistického Německa a druhé světové války. Jistého zadostiučinění se jejich světonázoru dostalo po roce 1945 a rehabilitace pak v šedesátých letech. Umírali však s poznáním, že jejich vize a původní dobré úmysly prošly tolika otřesy a pokřiveními, až nakonec posloužily útisku a diktatuře.

Životaběh Františka Kriegla je příkladem takového evropského údělu ve 20. století. Na začátku, v Haliči, stojí před problémem protižidovské diskriminace, tedy jednoho z největších témat 20. století. Tento problém se do jeho osudu několikrát vrací – na studiích, v době nástupu nacismu a druhé světové války (zde silně postihuje hlavně jeho budoucí ženu), také v padesátých letech, a dokonce i na vrcholu politické kariéry, kdy jsou mu jeho židovské kořeny znovu předhazovány. Nakonec jej dohání i na sklonku života, když mu anonymy vyčítají jeho židovství a dávají je do souvislosti s jeho politickými o občanskými postoji. Jejich autoři si neuvědomovali, že Kriegel tu je na konci své cesty něčím víc než jen židovským migrantem, jehož politická kariéra zkrachovala. Je typickým příkladem ruskožidovského fenoménu „revolucionářů proti revoluci“, jak říká Putna. Tedy ruských židů nebo Rusů židovského původu, kteří se na počátku století angažovali na straně revoluce, ale na konci už stáli proti ní a proti všemu, co přinesla. Jako by chtěli ještě jednou uplatnit víru svých prapředků v lepší budoucnost mesiášskou, kterou jejich předkové převrátili ve víru v lepší budoucnost sionistickou nebo revoluční – tím, že ji nyní převrátí ve víru v lepší budoucnost demokratickou.11

Rodina bojující

Opusťme ale spekulace vybuzené rukopisnými a zkratkovitými útržky, s lítostí nad tím, jak obsažnou a detailní knihu o svém osudu mohl František Kriegel napsat, a podívejme se, co zjistit můžeme. Většinu informací o Krieglově mládí se můžeme dozvídat ze vzpomínek pozdějších pamětníků, zpravidla z okruhu nejbližších přátel z doby po roce 1969, kdy byl Kriegel přece jen sdílnější. Takové vzpomínky jsou nutně ovlivněny léty, která od mládí uplynula, a také pamětí, která neuchovává bezpečně vše a tak ráda zkresluje. Zajímavé jsou v tomto ohledu životopisy, které Kriegel vypracovával pro stranické účely, ale zde zase musíme vzít do hry fakt, že ne vše mohl nebo chtěl otevřeně sdělovat. A pak jsou tu také hlášení Státní bezpečnosti z padesátých a sedmdesátých let, která ale namnoze vypovídají spíše o tom, co si vyšetřovatelé přáli o Krieglovi napsat a z čeho jej chtěli obvinit. Věřit těmto pramenům, které neuvádějí zdroje svých informací, je možné opravdu jen zřídka.

František (ale tehdy spíš Ferenc či Franz)12 Kriegel se narodil ve Stanislavovu 10. dubna 1908 Jiřímu Krieglovi a Amálii, rozené Klugmanové. Byl tedy poddaným Vídně a rakousko-uherského císaře Františka Josefa I., stejně jako Praha a Čechy, se kterými za čas spojí svůj život. Bydleli v Szapienzcinské ulici číslo 20, kde měl mít Jiří Kriegel činžovní dům,13 jejich sociální poměry ale podle Krieglových vzpomínek nebyly nijak radostné. František měl sestru, která v roce 1915 jako jednoroční zemřela, a bratra Albína, který zahynul začátkem druhé světové války. Tak to alespoň sám Kriegel uváděl ve svém životopise sepsaném pro KSČ v únoru 1950.14 Na jednom z oněch četných útržků ke strohé poznámce o bratrově úmrtí připojí poznámku – osud žida. A jaký byl osud židů ve třicátých a čtyřicátých letech 20. století na sovětské Ukrajině, to se nemusíme ani složitě domýšlet.

Nahlédnout do rodinných kořenů aspoň trochu dává dokument, který v prosinci 1989 v Praze společně sepsala Krieglova manželka Riva a jeho vzdálený příbuzný Daniel Kriegel, který přijel bezprostředně po listopadu 1989 do Prahy z Francie pátrat po osudech českého prastrýce. Podle tohoto materiálu měl Krieglův děd mimo jiných dětí dva syny – Františkova otce Jiřího a jeho bratra, který se v roce 1913 spolu se ženou a malým synem odstěhoval z Haliče do Francie.15 Dalším synem tohoto Františkova strýce byl Maurice Kriegel-Valrimont, jeden z vůdců komunistického odboje ve Francii za druhé světové války, jehož první žena Mala byla za války jako odbojářka popravena. Do roku 1958 byl Maurice Kriegel poslancem za Komunistickou stranu Francie, v roce 1961 byl ale z partaje vyloučen, i když se pak do ní v osmdesátých letech mohl vrátit. Zemřel v roce 2006 v Paříži. Jeho dcerou je francouzská filozofka Blandine Krieglová a jeho bratr, rovněž komunistický odbojář Arthur Kriegel, si vzal za ženu francouzskou historičku Annie Krieglovou, která působila jako sekretářka u Jeannet Vermeerschové, ženy dlouholetého šéfa francouzských komunistů Maurice Thoreze. Také Annie Krieglová byla aktivní komunistka, která však v roce 1956 po maďarských událostech vystoupila ze strany. Později pracovala v týmu Françoise Mitterranda a svého známého pražského příbuzného neztrácela ze zřetele.16

Krieglův otec Jiří pracoval jako stavitel Státních drah rakousko-uherské monarchie.17 V sedmdesátých letech normalizační propaganda často tvrdila, že byl architekt, majitel stavební firmy, podnikatel, nebo dokonce rabín. Realita byla patrně mnohem prozaičtější a méně odpovídala záměru, který propaganda v té době sledovala, tedy očernit Kriegla jako člověka vzešlého z buržoazních poměrů. Krieglova sekretářka Milada Snětivá po letech vzpomínala, jak jí Kriegel na sklonku života líčil své vzpomínky na otce. Říkal: víš, on otec toho moc neměl, ale mimo jiné měl přeci vozík a koníka. No on ten koník taky už nebyl tak akorát, ale přeci jenom vozil z města na nádraží pro lidi různé zboží sem a tam. Ale když měl jet do kopečka, tak zastavil a nejel. Táta měl připravený pytel s obrokem nebo ovsem, ten strkal před koníka a koník se za pytlem vždycky kousíček posunul... 18

Františkovi bylo jedenáct let, když v roce 1919, čtyři roky po malé sestře, vzala smrt rodině hlavního živitele. Matka se dvěma syny se tím dostala do značné nouze, kterou oba bratři museli brzy začít řešit spolu s ní. Zpočátku je sice podporoval vídeňský dědeček, ale jeho prostředky patrně na zajištění rodiny nestačily. František tedy po otcově smrti začal ve svých necelých čtrnácti letech dávat kondice mladším spolužákům.19 Stejně jako dříve s otcem, také teď sám obstarával pochůzky pro lidi a podobně. Jak si poznamenal, byl tehdy osudem nucen k samostatnosti.20

Pokud o někom z rodiny nemáme téměř žádné informace, je to Krieglova matka Amalie. Milada Snětivá po letech vzpomínala, že o mamince František takřka nikdy nemluvil. Jen jednou u něj zahlédla starou fotografii ženy zjevně stižené nádorovou chorobou, kterou však Kriegel odmítl komentovat. Snětivá se domnívala, že šlo právě o jeho matku, a přičítala jí také vliv na to, že se oba její synové rozhodli pro medicínu.21 František se stal lékařem a jeho bratr Albín zubním laborantem. Kriegel po celý život opakoval, že skrze medicínu hledal cestu k nápravě života těch nejchudších a znevýhodněných.

Je až s podivem, jak si lidé v sociální situaci, v níž se ocitla Krieglova matka, uvědomovali nutnost vzdělání, které považovali pro své děti za zcela zásadní výbavu do života. František nastoupil v roce 1918 na státní gymnázium ve Stanislavově, a i když mu po prvním roce studia zemřel otec, školu dokončil. Maturitu složil 18. května 1926.22 Už na konci srpna téhož roku si nechává ve Lvově vypracovat úřední překlad svého maturitního vysvědčení do češtiny, což svědčí o jediném – nejpozději během léta roku 1926 se v rodině rozhodlo, že František odejde studovat do Prahy. A tedy také o tom, že se nejspíš už nikdy naplno nevrátí. Amalie Krieglová v roce 1928 vážně onemocněla a o rok později, v únoru 1929, umírá. František se tak ani nemá ke komu vrátit.

Podle všeho se zdá, že pro medicínu se rozhodl sám. Matka se patrně přimlouvala za práva, která slibovala lepší perspektivy pro další majetkové zajištění rodiny. Na vysokoškolská studia pro židovské studenty se ovšem na Ukrajině vztahoval antisemitský numerus clausus. Kriegla na univerzitu ve Lvově tedy vzít nemohli. A tak v létě 1926 hledal cestu, jak svůj sen naplnit. Po kamarádech různě diskutoval, po známých se ptal, až se dozvěděl, že v Praze je možné se imatrikulovat na německé části Karlovy univerzity. Franta se sem rozjel, a to byl další životní předěl, protože sem přijel (a to vždycky vykládal) do jiného světa, do světa kultury a demokracie. Nazýval tu republiku ostrovem demokracie v Evropě. Přišel z antisemitského prostředí v Haliči najednou sem, kde normálně, jak říká: „Nabídli mi židli, řekli posaďte se, co si přejete. Já jsem tu byl normální rovnocenný člověk s ostatními.“23

Kriegel se v roce 1926 tedy rozhoduje pro své první velké dobrodružství, jímž je odchod z domova. Ocitá se v situaci, která potkala v téže době mnoho lidí z toho regionu. Vykořenění. Opustili nejen své domovy, kam se už nikdy nevrátili, ale také své rodiny, které tak jako Kriegel už nikdy nespatřili, svůj jazyk, kterým už nebudou často ani soukromě mluvit, své náboženství, které mnozí vědomě zavrhnou a nahradí je jinou vírou, zhusta tou komunistickou, ztratí své přátele, své kořeny, své jistoty. Nemají nic nejen hmotně, ale ani kulturně. A tak hledají.

Spolužák komunista

Dvacátá léta, pro Kriegla doba mezi rodnou Haličí a přijetím nové identity v Praze, v mnohém určují jeho další osud. Ještě doma, na gymnáziu, se začal projevovat jako levicově smýšlející student. A jak přiznal po letech, jeho cesta k revolučnímu hnutí, tehdejší avantgardě, byla spíše citová než rozumová nebo nějak ideologicky fundovaná. Nevíme, co gymnaziální Kriegel rád četl, co hltal, co jej oslovovalo. Je ale zřejmé, že své levicové sklony neprojevoval, tak jako i později, jen čtením nebo dokonce psaním, ale především činy a skutky. Jak jinak si vysvětlit jeho slova při vzpomínce na gymnaziální léta: Zde se formovaly první cestičky k revolučnímu hnutí – nejdříve spíše citově, pudově, než teoreticky fundovaně. Platilo se prvními oběťmi, vyhazovy ze školy, zatýkáním, vězněním. Represe v podmínkách neřešených problémů jedny zastraší, druhé utvrzuje.24

Kdy se vlastně František Kriegel stal komunistou? Absolvoval podobnou cestu jako mnoho jiných současníků – tedy se začátky v socialistických nebo vyloženě anarchistických skupinách a hnutích? Nejspíš ne, podle všeho, co víme, se Kriegel rovnou sám profiloval jako komunista. V roce 1950 napsal – a je to jediný dohledatelný záznam, kde se k této otázce sám vyjadřuje –, kdy a jak se ke komunismu dostal. Pod vliv hnutí jsem se dostal v patnáctém nebo šestnáctém roce svého života, kdy mě začal ovlivňovat a uvědomovat spolužák, o několik let starší než já, aktivní komunista. Dostal jsem se do styku s levými studentskými organizacemi a od mého příjezdu do Prahy jsem se zařadil do práce komunistických organizací zahraničních studentů v Praze I., Pařížská ulice. (…) Zúčastnil jsem se v té době akcí, manifestací, projevů a demonstrací strany, anebo stranou organizovaných.25 Začalo to tedy ještě na gymnáziu v Haliči díky jednomu politicky zapálenému spolužákovi.

Tak jako v celé poválečné Evropě, i v Haliči v té době hovoří především k duším mladých lidí bolševická revoluce v Rusku. Čím dál jsou od Moskvy, tím idealističtěji o ní smýšlejí, mluví a sní. Jedno jim nelze upírat – k revoluci či aspoň revoltě proti starým pořádkům, proti rodičům, proti celému starému světu, který to přivedl k Velké válce, je nejvíce vedl mravní motiv. Ten byl i v pozadí mého rozhodnutí přiklonit se ke komunistům, píše Kriegel, žádný teoretický poznatek mne tam v té době nevedl. Velmi mnoho jsem četl a všelicos. Ale v hlavě jsem ještě zdaleka neměl rozsvíceno. (…) Byla tu představa, že jen socialismus vyřeší situaci tisíců, jako jsem byl i já sám, že je nutno hledat východiska pro sebe, ale i pro druhé a nečekat, až to někdo vyřeší za mne a pro mne. Čekání nebo emigrace a řešení vlastního a jen vlastního problému bylo možné a bez rizika. Cesta, kterou jsme (má aktivní generace) nastoupili, byla riskantní, ba někdy i velmi riskantní.26

A dějiny mu v dalších letech dávají za pravdu. Hledal lepší svět, spravedlivější, ohleduplnější k chudým, znevýhodněným a utiskovaným. Proti tomu stála hospodářská krize, vzmáhající se totalitní systémy, rozsáhlá migrace uprostřed Evropy a další a další lidé bez domova, bez jistoty, bez budoucnosti. Obvykle se v tomto bodě namítá: A co ta jejich Moskva, ta byla lepší? Kriegel odpovídá: O Sovětském svazu jsme věděli jen to, co nám bylo prezentováno třeba Kischem, Fučíkem, Knickerbockerem27 a tolika jinými. A v pekelném osvětlení hranic hořících knih, koncentráků, brutality, plynových komor bylo to kladné, co se o protipólu vědělo, jedinou kotvou.28

Nevěděli, neptali se, jak se jejich ideál změnil v diktaturu a proč se tak stalo. Doufali, že to není konec. Že jsou to porodní bolesti, které nakonec přivedou na svět to, co hledali – spravedlnost a rovnost. Ano, je to, jak sám Kriegel připouští, rozporuplná generace, možná jedna z nejrozporuplnějších. Část jde za snem a ideálem, část bezohledně za mocí, části vyhovuje slepá kázeň, kde na nějaké pochyby a mudrování není prostor. A těch i oněch se po letech vždy někdo zeptal, jak jste mohli tak žít? Nejednou si tu otázku kladu, připouštěl Kriegel na sklonku života, nejednou se pokouším o odpověď. A zase se tlačí otazník nad správností a oprávněností formulace otázky: Jak jste mohli tak žít? Jak bylo možno za daných historických okolností jednat jinak? A v tom je i kus odpovědi: Jak jinak jsme měli?29

Prozřeli aspoň po letech, po tom všem, co komunistická diktatura napáchala v zemích, kde se narodili, i tam, kam odešli? Mnozí ne. A to nejen proto, že měnit názory v pozdním věku jde hůř než v mládí. Pro mnohé z nich bylo nepředstavitelné vystoupit ze sekty věřících v jedinou přijatou pravdu, že komunismus, nebo aspoň socialismus, je tu od toho, aby pomohl slabým a chudým. V tomto ohledu jsou skuteční komunisté z dob před druhou světovou válkou často lidmi věřícími, a lidé jako Kriegel byli přímo ukázkovými příklady toho, jak taková víra, říkávalo se jí tehdy uhlířská, končí, kam své stoupence vede, a jak pak s nimi sama naloží.

Důstojný mladý muž

Československo má v době, kdy sem František Kriegel přijíždí, za sebou necelých osm let samostatné existence. Není tu vše ideální, je ale zřejmé, že pro mladého muže, který přišel z prostředí antisemitismu, bolševismu a zásadních sociálních nejistot, musí být tento svět fascinující. Sice tu jsou politické střety a spory, ale ty jsou právě jedním z lákadel, jsou to spory o věc a nejde v nich, tak jako v tehdejším Sovětském svazu nebo za pár let v Německu, o život. Je tu tolik nového v literatuře, v poezii, je tu vzmáhající se film, vysílá technologická novinka – rozhlas. Děje se toho tolik nového, moderního; modernita je jedním ze zaklínadel doby a mladí, progresivní lidé jsou tím vším přitahováni jako můra ke světlu. Umělecká avantgarda ukazuje nové směry a možnosti umění, myšlení. Technika ulehčuje život dosud nevídaným způsobem. A lidé, kteří toto všechno tvoří, kteří na sobě nesou znamení nového věku, hlásají levicovost, mnozí dokonce komunismus.

To, co ale skutečně politicky sílí, nacismus, s sebou, jak sami vidí, nese naopak nesvobodu, útisk, a nakonec i smrt. Konec dvacátých let přináší ozvěny, a pak údery světové hospodářské krize s nezaměstnaností a s voláním po práci a chlebu. Začátek třicátých let je poznamenán nástupem fašismu k moci. Proud emigrantů potvrzuje hrůzy nacismu. Sociální problematika je akutní,30 poznamenává si Kriegel v črtách ke svému životu. V tomto bouřlivém období a dění jsem žil, studoval. Jsem konfrontován (s) problémy života lidí, boje o chleba, požadavku práv člověka, jeho důstojnosti v různých podmínkách a formách. Zde ona kontinuita, která byla hlavním zdrojem a podnětem k mé účasti v hnutí a na tolika místech.31

I když budeme dál sledovat Františka Kriegla do Prahy nebo na bojiště španělské občanské války, do Číny, Barmy, Indie, do vedení KSČ i do ordinace obvodního lékaře, a nakonec i do Moskvy v srpnu 1968, vždy to bude spojeno se stejnými slovy a pohnutkami. Vždy to bude ono hledání důstojnosti pro člověka. Možná proto se v tolika vzpomínkách na něj to slovo objevuje. Lidé, kteří k němu měli v různých etapách jeho života blízko, často mluví o jeho důstojnosti. Jako by si kdesi na počátku řekl: budu důstojný, budu budit důstojnost, abych ukázal, že to je možné. Že i chudý židovský kluk z Haliče může být důstojným a váženým mužem. Lidskou důstojnost obecně vždy hledal a o důstojné podmínky pro život lidí usiloval.

2.
Medik v okovaných botách
Českoslo v enská léta
1926–19 3 6

Evropou se nesla vlna revolučních politických nadějí. Tolik nových směrů v oblasti duchovní, myšlenkové, literatury, filmu, architektury, poezie atd. Při dekadenci jedné části světa se naděje upíraly k heslu „ex oriente lux“. Pohled se zjednodušoval na černé a bílé. Tehdejší „západní svět“ byl zatížen příliš těžkým kontem, než aby mohl být zdrojem alternativy. Dodejme k tomu (…) poválečný hlad, inflaci atd. Proud několika následujících roků relativního hospodářského zlepšení byl přerušen nástupem hospodářské krize konce dvacátých a počátku třicátých let, na něž navázal nástup fašismu v Německu se všemi důsledky.1

František Kriegel

Pokud jsem v předešlé kapitole psal, že poznat Krieglovo dětství a mládí je pro nedostatek relevantních pramenů problematické a výsledný obraz zůstává mozaikovitý, mezidobí let 1926 a 1936, tedy jeho první pražský pobyt od přijetí na univerzitu do odchodu do Španělska, je na tom ještě hůř. Kriegel studuje, zápolí se sociálními problémy, vstupuje do KSČ, začíná působit jako lékař. Nepíše články do novin, není viditelným funkcionářem, neřeční na shromážděních, a ani později na toto období nijak rozsáhle nevzpomíná. Kriegel jako figura se v archivech a vzpomínkách pamětníků zjevuje obsáhleji až v roce 1936, svým vstupem na bojiště španělské občanské války. V bodovém náčrtu, v onom ventilu duše, bez detailního vysvětlení k tomuto údobí svého života poznamenává opět jen několik slov jako práva, medicína, rodina, která zůstává v Sovětském svazu, vzpomínky na studentská léta, složení a úroveň fakult, vlastní působení ve 20. a 30. letech, sionismus a komunismus, vstup do strany.2 Co však chtěl říci ve svém životopise, o tématech jako světová krize a účinky, (…) osobní vývoj v tomto období, medicínsky a duševně nebo Hitler, proud uprchlíků, mocenské boje ve státě,3 to se můžeme jen domýšlet.

Mezi českými a německými nacionalisty

Začněme tedy tím, proč Kriegel do Prahy přijel, studiem. Zapisuje se na pražskou německou univerzitu; důvody byly zjevné – německy se mluvilo doma,4 česky se teprve učil. Podle vzpomínek se měl nejprve v Praze pokoušet o práva, a to na přání matky, záhy ale přestoupil na medicínu. Studentem Německé univerzity v Praze je imatrikulován v listopadu 1926, tedy záhy po příjezdu. Na konci semestru již skládá první zkoušky. Tři předepsané rigorózní zkoušky pak složil 6. února 1930, 28. února 1933 a 1. června 1934. Promoval o týden později.5

Německá lékařská fakulta byla největší fakultou německé části univerzity, protože na ní studovalo nejvíce studentů. Měla i největší podíl mediků židovského původu, v některých obdobích šlo až o polovinu. Působila zde řada významných profesorů. Anatomii či embryologii například Kriegla vyučoval Otto Grosser, v letech 1928/1929 a 1934/1935 rektor pražské německé univerzity, spoluautor pojmu Hoyer-Grosserovy orgány, který se později zapletl s nacionálním socialismem. Zkoušky z histologie skládal u Alfreda Kohna, který se do dějin lékařství zapsal především objasněním významu a původu příštítných tělísek a řadou dalších objevů, za které byl mezi roky 1930 až 1932 coby jeden ze zakladatelů endokrinologie třikrát nominován na Nobelovu cenu za medicínu. Válku pak Kohn pro svůj rasový původ musel trávit v Terezíně. Lékařskou chemii a biochemii Kriegla vyučoval Richard von Zeynek, průkopník diatermie, jedné z metod elektroléčby. Na škole působil také Arnold Pick, objevitel Pickovy choroby, nebo neurolog Oskar Fischer, který jako první popsal klinický obraz Alzheimerovy choroby.

Z pozdějších vzpomínek Krieglovy manželky Rivy vysvítá další důvod, který jejího muže vedl ke studiu vysněné medicíny. Brzy po příchodu do Prahy podle ní totiž zjistil, že je možno v Praze studovat medicínu a současně při tom bylo snazší získat nějakou práci k zajištění obživy, protože matka v žádném případě neměla možnost jej ani dost málo podporovat. Když se rozhodl takřka s holýma rukama odjet do Prahy, matka pracně sehnala 500 Kč a šest bílých košil, aby alespoň něco pro něho mohla udělat.6

Aby uhájil skromné živobytí, byl Kriegel podle všeho, co o tomto jeho období víme, nucen chopit se každé pracovní příležitosti, aby svou existenční situaci aspoň nějak vylepšil. Psal adresy na obálky v kancelářích, pomáhal v ševcovské dílně, na stavbách, vykládal vagóny.7 Jedním z mála drobných výdělků bylo například nošení cihel při výstavbě pražské spořitelny na Václavském náměstí. Na konto této své činnosti později občas žertem poznamenával, že spořitelna na Václavském náměstí je budova tak pevná, protože tam nosil cihly.8 Často pravděpodobně využíval možnosti levného stravování v charitě nebo ve studentských spolcích. Prodával také párky na fotbalovém hřišti, ale podle všeho si víc hleděl fotbalu a vydělal málo. Ostatně po celý život byl vášnivý fotbalový fanoušek.

Také bydlení si musel zajistit nenákladné, a tak namísto v Praze nebo na koleji bydlel v Radotíně, kde byl nájem pokoje o poznání levnější.9 Oblékal se po vetešnictvích, koupit si mohl jen boty za 29 Kč. Dovedete si představit, jaký rámus působily cvočky, kterými byly okované, například na patologii. Budil tím pozornost, která mu zrovna příjemná nebyla.10 Bílé košile od matky se samozřejmě pomalu rozpadávaly. Začínaly starosti s ošacením. Jeho bytná mu doporučila, aby si kupoval černé kalikové košile. Na černých totiž tak brzy není vidět špína, víc vydrží – a hlavně jsou levnější. Někdy vzpomínal s humorem, jak směšně vypadal v novém obleku – kapsy byly buď moc dole, nebo nahoře.11

Student Kriegel se ale navzdory svým finančním možnostem neodříkal ani kulturního a společenského života. Protože měl rád divadlo, chopil se příležitosti dělat statistu v Národním divadle nebo na Smíchově, čímž občas získával volné vstupenky k stání. Jakmile měl volný večer, trávil jej v divadle – v kapse nakrájené kousky chleba, které pak v přestávkách na schodech večeřel. V dobré náladě nám někdy s humorem říkal, že Národní divadlo má tak dobrou úroveň proto, že on tam už v druhé polovině dvacátých let vystupoval.12

Přes to všechno nelze říct, že by Kriegel během svého studia pochyboval o správnosti svého rozhodnutí opustit domov a vydat se do neznáma. Opakovaně tvrdil, že jej i při tak nuzných osobních poměrech Praha fascinovala. Okamžitě pocítil rozdíl mezi fašistickým a demokratických státem. Všechny instituce se k němu chovaly jako k rovnoprávnému občanu – nikde žádná diskriminace,13 poznamenala po letech jeho manželka Riva, i když zvláště o dovětku s diskriminací lze pochybovat, neboť například antisemitismus nebyl ani prvorepublikovému Československu nijak cizí, do druhé republiky se nicméně omezoval v zásadě na projevy xenofobie nebo kulturního antisemitismu.

Na univerzitě se ale na přelomu dvacátých a třicátých let Kriegel nutně setkává s vlivem dvou fenoménů, které ve střední Evropě v té době sílí – s nacismem a komunismem. Jeho volba je zřejmá, nicméně je to poprvé, co se sám ocitá v situaci, kdy musí volit, kde bude stát a jak se zachová. Kriegel si uvědomuje, že budoucnost bude muset konflikt těchto dvou ideologií vyřešit, jinak spory, které poznává i v univerzitním prostředí, nepominou.

Ostatně téma migrantů a cizinců na našem území bylo už před nástupem Hitlera k moci v Německu problematické a patřilo k jednomu z momentů, na nichž se soudobá československá společnost v letech hospodářské krize štěpila. Odpor proti židovským studentům z východní Evropy se projevil například v demonstracích proti velkému počtu těchto studujících na českých vysokých školách v roce 1929. Za přísnější protižidovský numerus clausus se demonstrovalo nejen v Praze, ale také ve Vídni, Berlíně i na Jagellonské univerzitě v Krakově. Národní listy 2. listopadu 1929 referovaly o konfliktech zahraničních studentů s vedením ymkařského Studentského domova Na Slupi, kde působila také komunistická Progresivní skupina a v ní mladý Kriegel.14 Dne 14. listopadu 1929 se konaly protižidovské demonstrace na fakultách a skončily útokem asi 50 hakenkrajclerů opět na Studentský dům Na Slupi. O týden později, 21. listopadu, se sešli studenti lékařské fakulty UK a Spolku posluchačů strojního a elektrotechnického inženýrství i technici z Karlova náměstí a po poledni demonstrovali na Václavském náměstí. Policie shromáždění rozehnala.15

Od lékařství je k politice jen krok

Již na studiích se Kriegel zapojuje poměrně brzy do činnosti tzv. Kostufry, tedy komunistické studentské frakce, která od roku 1922 sdružovala studenty vysokých škol sympatizující s právě ustavenou KSČ s cílem řídit politiku na vysokých školách podle komunistického programu. Studenti tehdy vášnivě diskutovali o různých problémech: mezi jiným i o antisemitismu, o řešení židovské otázky, řešení dalších národnostních problémů atd. V levicových kruzích zavládl názor, že ne sionismus, ani nacionalismus, ale jen komunismus může tyto problémy vyřešit.16

Vedle Kostufry se Kriegel záhy po svém příjezdu do Prahy dostává do kontaktu také s dalšími levicovými studentskými organizacemi a brzy se zařadí do práce komunistických organizací zahraničních studentů, tehdy soustředěných kolem Ústředního svazu židovských akademiků v Praze v Pařížské ulici. Pozdější československý diplomat Otto Klička ve své vzpomínce na léta strávená v Kostufře po Krieglově boku nastiňuje náladu, v jaké tito tehdy mladí komunisté své první politické angažmá prožívali: Poprvé jsme se viděli ve studentském levicovém hnutí v polovině třicátých let. Na jménech tehdy nezáleželo. Jejich nositelům také nezáleželo vůbec na poctách, okázalosti nebo osobním prospěchu. Pouze na vzdělanosti, čestném přesvědčení a službě ideálu.17 Víc napoví vzpomínka dcery literárního historika, muzikologa a politika Zdeňka Nejedlého, lékařky Zdenky Nedvědové: Jsem asi z těch několika málo žijících lidí, kteří Františka Kriegla znali už ze studijních let, z Kostufráckých akcí. Později jsme se scházeli na stranických podnicích zaměřených zejména ke zdravotnickým a sociálním problémům. Jako komunističtí lékaři jsme byli organizováni převážně v komunistické lékařské frakci, a to společně s lékaři německé národnosti. František však byl členem dělnické buňky, v níž byl instruktorem.18

Zde, v tzv. Progresivní skupině, jak si toto uskupení říkalo, se Kriegel poznává také se Stanislavem Budínem. Ten pak ve svých memoárech vzpomíná na Kriegla právě ve spojitosti s Progresivní skupinou mladých komunistů. Tento kolektiv mladých levicových zahraničních studentů v Praze sloužil především jako diskusní platforma, kde se řešily nejen otázky sionismu či komunismu a přilnutí k tomu či onomu, ale také třeba aktuální politické procesy v Moskvě a jejich ohlas u nás nebo sociální tematika. Ta se tu objevovala velmi výrazně, což bylo dáno jednak světovou hospodářskou krizí samou, jednak tím, že právě tito studenti její dopady zažívali sami na sobě. Nejeden z nich si při diskusích ve studentském domě Na Slupi, kde se Progresivní skupina scházela, uvědomoval, že sám stojí před volbou, zda pokračovat ve své neutěšené sociální situaci utečence bez majetku, vlasti, rodiny a dalšího ukotvení, které domácí studenti nepociťovali, nebo zda se rozhodnout pro cestu, která přinese ve svém důsledku řešení. To často viděli ve světové revoluci rovnou zde v Evropě. Sociální a existenční neukotvenost při jejich rozhodování hrála nepopiratelnou roli. A komunistická strana nabízela rychlé řešení jak aktuálně, tak do budoucna, až se její vize naplní.

Progresivní skupina nebyla pro své členy prostorem pouze pro debaty, četbu Marxova Kapitálu, Bucharina, Stalina, Trockého, Radka a dalších ideologů světového bolševismu, ale také pro první reálné politické kroky. A k těm také došlo. V Praze vedle této Progresivní skupiny existoval už zmíněný Ústřední svaz židovských akademiků, ke kterému se Kriegel během svých studií hlásil také. Ještě před jeho příchodem však Progresivní skupina svaz, toto výrazně prokomunistické uskupení studentů, ovládla. Pro svou činnost potřebovali zahraniční studenti především legální základnu. Sami, cizinci a navíc komunisté, neměli na povolení své činnosti a její legalizaci u nás šanci. První republika a její policie se narůstajícímu vlivu komunistů snažila bránit, jak se jen dalo, a podobné aktivity potírala. Ovládnutím svazu získala Progresivní skupina nejen legální bázi, ale také zázemí v Pařížské ulici a finanční prostředky, které svaz do té doby čerpal především od movitých židovských podnikatelů.19 Do čela svazu sice zvolili československého občana, aby na převzetí svazu cizími studenty neupozornili státní moc, ale i toho do funkce delegovala Kostufra, tedy organizace napojená na komunistickou stranu. Nápomocni byli ostatně přední komunističtí funkcionáři působící hlavně mezi mládeží: Ivan Sekanina, Otto Synek a Záviš Kalandra.

Už zde se Kriegel setkává s lidmi, kteří jej později budou provázet na jeho politické dráze. Manželkou komunistického právníka Ivana Sekaniny byla od roku 1935 aktivistka levicového studentského hnutí a také členka Kostufry Gertruda Sekaninová-Čakrtová. Oba manželé Sekaninovi se později angažují ve Výboru na pomoc demokratickému Španělsku, měli tedy ke Krieglovi už v období před rokem 1936 více než blízko. Také životní dráha Otto Synka se s tou Krieglovou přinejmenším proťala. V roce, kdy Kriegel přichází do Prahy, je Synek pracovníkem Komsomolu, a po návratu z Mezinárodní leninské školy v Moskvě působí od roku 1930 jako ústřední sekretář Komsomolu a redaktor jeho tisku Mladá garda. Policejní zprávy z té doby jej označují jako aranžéra komunistických pouličních výtržností.20 Záviš Kalandra, tento styčný bod mezi KSČ a avantgardou, působil od roku 1925 ve vedení Kostufry, v roce 1929 se stal šéfredaktorem Rudého večerníku a redaktorem Rudého práva. Postupně se ale ve třicátých letech jako stoupenec společné fronty všech socialistických stran proti fašismu dostává do sporů s vedením KSČ a v roce 1936 je ze strany vyloučen.21

Kriegel coby mladý komunistický agitátor získává v Progresivní skupině podporované Kostufrou zázemí pro politickou práci. A to také zafunguje jako odrazový můstek ke členství v KSČ, které, jak je zřejmé, bylo v té době umožněno nejen občanům státu, ale také cizincům, kteří zde působili, ostatně zcela v duchu komunistického internacionalismu.

Počátek třicátých let tak znamená pro Kriegla také první zásadní krok na další cestě za jeho politickým angažmá. V roce 1931 vstupuje do komunistické strany v přesvědčení, že tato strana je pravdivá, čestná, že bude vytvářet podmínky pro šťastnější život lidí – jak hlásala ve svých prohlášeních a teoriích. (…) Byl instruktorem pražského kraje pro řadu závodních a uličních buněk, zejména v dělnickém prostředí Libně, Vysočan, Pankráce a Krče.22 Uplynuly sotva dva roky od chvíle, kdy vedení KSČ převzal Klement Gottwald a jeho „karlínští kluci“, tedy radikální komunisté, kteří stranu odklonili od jejích sociálnědemokratických kořenů a zakladatelů. Brali se za stalinské vedení v Moskvě, od něhož ostatně čerpali už v té době prokazatelně nemalé prostředky.23 Kvůli jejich dravému stylu politiky se ale KSČ od roku 1929 potýkala s masivním poklesem členské základny. Opustilo ji až osmdesát procent členů, a také tento problém muselo Gottwaldovo vedení řešit, což se projevilo právě náborem mezi mladými lidmi, cizinci a studenty, kterým byla tehdy KSČ vysloveně otevřená.24

Protože se KSČ na počátku třicátých let pro své protistátní postoje ocitala střídavě, ač parlamentní strana, na pokraji zákazu, museli budoucí funkcionáři po přijetí do KSČ podstoupit například výcvik a školení, jak unikat zatčení, jak při něm nic neprozradit, jak zajišťovat ilegální byty, jak si vybírat spolehlivé důvěrníky, jak šifrovat, šířit materiály, jak používat neviditelný inkoust a Morseovu abecedu apod. Mladí komunisté jako Kriegel se tak nesetkávali s úřednickým prostředím politického sekretariátu, ale s konspirací na hranici ilegality. K tomu politická školení a výuka, jak získaná dogmata a poučky dál šířit mezi dělníky na závodech a v továrnách, což právě mladý lékař Kriegel v této době dělal. My jsme byli přesvědčení komunisté, my jsme šturmovali nebe. My jsme věřili, že v boji vybudujeme nový svět, naplňoval nás hluboký životní optimismus, domnívali jsme se, že neexistuje překážka, kterou bychom nezdolali, neexistuje otázka, kterou bychom nemohli zodpovědět,25 popsal pocity své generace Stanislav Budín.

Jakmile byl v červnu 1934 František Kriegel promován doktorem všeobecného lékařství,26 začíná pracovat jako lékař První interní kliniky v Praze u profesora Schmidta. Současně je zaměstnán v ambulanci První pražské nemocenské pojišťovny smluvních úředníků a zřízenců v Praze, kde začíná jako asistent doktora Maxmiliana Laufera, otce později populárního normalizačního zpěváka Josefa Laufera. Jedním z jeho kolegů je doktor Bedřich Kisch, bratr novináře Egona Ervína Kische. S oběma, Laufrem i Kischem, se zakrátko setká na bojištích ve Španělsku a s Bedřichem Kischem podstoupí také válečnou anabázi na Dálném východě a zůstanou celoživotními přáteli.27

I když mu obě jeho dominantní činnosti, medicína a politika, přinesou nejednu nepříjemnost a obě jej nakonec, každá po svém, ohrozí v dalších letech i na životě, je zřejmé, že se jim oběma Kriegel věnoval s vášní a nasazením. Ostatně sám o medicíně vždy mluvil jako o krásném, milovaném povolání, které má k tomu druhému, k politice v jeho pojetí, víc než blízko, zhusta obě splývají v jedno. Od výkonu lékařství bývá jen krok k pohledu na sociální a tím i politické aspekty. Obojí je náročné na čas. V té souvislosti vzpomínám na odpověď jednoho z mých přátel, který jako velitel odpovídal na nářky, že na splnění úkolů nestačí čas. Den, říkal, má 24 hodiny a kromě toho je i noc. Vztah lékař–pacient má zvláštní, mimořádné, jedinečné rysy. Neznám druhé povolání, v němž by jeden člověk (pacient) se odevzdával do rukou druhého (lékaře), který někdy rozhoduje o životě, zdraví svého pacienta. Tento vztah vytváří, zejména v mezních situacích, stav zvláštního napětí a vypětí duševního i fyzického. V politice se rozhoduje a spolurozhoduje nikoli o jednotlivci, ale o mnoha lidech, o pracovních odvětvích, někdy o osudech země a lidí.28

A tak už na začátku obou kariér svého života stojí Kriegel rozkročený mezi ordinací a politikou. Dopoledne je v ambulanci nemocenské pojišťovny, odpoledne na klinice profesora Schmidta a po večerech a volných dnech působí ve straně.29 Mezi soudruhy, které zde potkává a ke kterým má nejblíže, patří v té době lékař Dr. Max Winternitz, syn znalce sanskrtu Morize Winternitze a Krieglův spolužák z pražské německé univerzity, kterého zná také ze spolupráce v lékařské sekci Levé fronty, sdružující levicově orientovanou inteligenci. Od začátku roku 1933 byl pak Kriegel stranou přidělen jako instruktor stranických organizací, mimo jiné v průmyslové Libni a v Českomoravských strojírnách. Jeho spolupracovníkem tu je i mladý Antonín Novotný, od roku 1929 důvěrník městské organizace Letňany a později okresní důvěrník pro Karlín, od roku 1933 člen krajského výboru KSČ v Praze,30 s nímž Kriegel spojí svou politickou dráhu také po druhé světové válce. Kriegel během svých studií i po nich opakovaně žádá československé úřady o uznání trvalého pobytu. Povolení pro dobu studia skončilo a on nadále zůstává Polákem. Z pozdější zprávy Státní bezpečnosti vysvítá, že po ukončení studií a nástupu na kliniku žádá Kriegel o trvalý pobyt, což je mu ale zamítnuto a je mu nadále pobyt jen prodlužován. Důvodem odmítnutí bylo, že žádá o pobyt jen z existenčních důvodů a jinak jej k republice nic neváže.31 Úřady patrně neměly příliš ochoty zabývat se tím, jestli jeden mladý lékař, navíc komunista, si svou novou vlast opravdu osvojil, jestli ji přijal za vlastní a jestli se náhodou za těch deset let nestal Čechem volbou.

V Evropě se schylovalo k další válce a mladý lékař pochopil, že svět, který jej v meziválečné Praze tolik oslovil, je ohrožen. Odešel spolu s dalšími dobrovolníky do prvních bojů nového světového konfliktu, do Španělska. Ve chvíli, kdy se zdá, že dosáhl svého – stal se lékařem, a mohl by pokračovat v poklidu ve své práci, opouští Kriegel už podruhé v krátkém čase získané jistoty a vydává se do občanské války jako frontový lékař.

3.
Žulový blok plný ohně
Španělsko 1936–1939

I když kolem padaly bomby, jeho hlas se nezachvěl. Byl jako žulový blok plný ohně, jenž se změkčoval jen u raněných. Na sběrných bodech v přední linii se skláněl nad nosítky, dával cigarety těm, kdo mohli kouřit, a mluvil s nimi laskavým hlasem. Mimo krvavé bojiště nestrpěl sebemenší sentimentalitu. Jeho hlas byl jako hrom, když při nějaké chybě zvolal: Chlapče, jsi voják a ne dítě! Ale hned potom se mne ptal na mou dívku. Zvláštní bylo, že nikdy nemluvil o politice ani o náboženství.1

Jaume Ministral Masià

Vzpomínka Krieglova spolubojovníka ze Španělska Jauma Ministrala Masii vystihuje jednu rovinu, která se v bojích na Pyrenejském poloostrově u Františka Kriegla poprvé projevila naplno – odvahu. A s ní spojenou tvrdost, přísnost, ale ne nelidskost. Byl si jako lékař vědom, že pokud má skutečně pomáhat, musí odolat. Strachu, válce, nejistotě, ale třeba i intrikám. Když po letech na svou španělskou anabázi vzpomínal, popsal proces, jaký se v něm a v dalších lékařích postupně formoval: Smrt, bolestná, se stává samozřejmostí, součástí života. To, co se každý den, každou hodinu opakuje, to, co každý sám očekává s nadějí, že jemu se to snad nestane, se sděluje suše, běžně, bere na vědomí. Zde již sentiment odpadá. Snad vytvoří další vrásku na obličeji, člověk zatvrdne více v nenávisti k nepříteli.2

I když to byla právě komunistická ideologie, která jej do Španělska přivedla, projevil se zde spíše jako lékař, a především zdatný organizátor, než jako politik. Nejel do Španělska, jak sám říkal, hledat pravdu. Byl jsem si vědom, že tam probíhá tvrdý, obětíplný boj. (…) Odchod byl logickým závěrem mravního postoje – prýštil z přesvědčení, že proti fašismu nestačí mluvit, psát, ale že je třeba jednat i se zbraní v ruce. Tam probíhalo střetnutí – tam jsme patřili.3

Demokracie je, když vládneme my

Španělská občanská válka začala 17. července 1936 v severoafrické Melille, když proti legálně zvolené republikánské vládě Lidové fronty vojensky vystoupila část důstojníků španělské armády. Začal tříletý konflikt, který stál tisíce životů. Občanská válka nespadla z nebe a nebyla jen, jak je stále hojně uváděno, předzvěstí druhé války světové. Měla své vnitřní příčiny a prameny. Jak připomíná historik Jiří Chalupa, výkladů, proč právě Španělsko začalo etapu horké války na evropském kontinentu, je několik. Počínaje romantizující teorií, která tvrdí, že už od 19. století tu vedle sebe žila dvě Španělska – společnost rozdělená mezi liberály upírající zrak k Evropě a konzervativce lpící na tradicích. Rozdělení vygradovalo ve veřejně hlásaná hesla typu jedno Španělsko musí zemřít, aby to druhé mohlo žít, což byla otevřená cesta ke genocidnímu střetu bez šance na velkorysost jeho vítězů. Vedle této vize můžeme o španělské občanské válce mluvit také jako o střetu tří koncepcí dalšího směřování Španělska – Revoluce, Reakce, nebo Reforma? Jsou tu ale i sofistikovanější přístupy hledající individuální odpovědnost u těch, kteří mezi světovými válkami Španělsku střídavě vládli nebo jeho politiku ovlivňovali. Ti i oni totiž především svou exaltovanou rétorikou a planými gesty vyhrotili situaci tak, že nebylo návratu. Ve španělské politice dvacátých a třicátých let to často vypadalo tak, že demokracie znamenala v podstatě synonymum pro vládneme my.4

Svou roli v celkové situaci Španělska před vypuknutím občanské války hrál také fakt, že v únoru 1935 zde vznikla jednotná Lidová fronta spojující široký blok levicových republikánů, socialistů, komunistů, syndikalistů s odbory, Dělnickou stranou marxistické jednoty s mladými socialisty. Španělská Lidová fronta v únoru 1936 vyhrála v parlamentních volbách a sestavila vládu, kterou vedl nejprve umírněný Manuel Azaña a po něm levicový José Giral. S tím se konzervativci a především armáda nehodlali smířit. Jejich nespokojenost byla vhod Hitlerovi a Mussolinimu, kteří se obávali posílení vznikajícího jednotného levicového bloku, jenž nahrával Kominterně a Stalinově moskevské vládě a jejím zahraničním ambicím a snahám o mezinárodní odblokování vlastních pozic, na počátku třicátých let už i tak úspěšným.

Člověk tu cítil zvláštní hrdost sám na sebe

Pět měsíců po vypuknutí války, když už se všechny pestré politické síly Španělska postaví proti sobě v bratrovražedném konfliktu, 10. prosince 1936, stojí František Kriegel před hlavním střediskem sítě mezinárodních brigád v Albacete v jihovýchodním Španělsku, přibližně na půli cesty mezi Madridem a Valencií. Na Albacete do smrti nezapomenu, zapsal si do deníku Vendelín Opatrný, komunista a jeden z prvních československých dobrovolníků ve Španělsku. Člověk tu cítil zvláštní hrdost sám na sebe a na ostatní kolem. Všechny nás prostě spojovaly shodné myšlenky, což se v životě povede jen málokrát.5 Organizovalo se tu první školení zdravotnických sil dobrovolníků, kteří byli vybavováni potřebným materiálem. Základna, nebo jak jí interbrigadisté říkali kádrservis, byla místem, kde se soustřeďovali vojáci, zdravotníci, materiál a dopravní prostředky a odkud se prováděla distribuce v dohodě s veliteli frontových jednotek.6

Základnou prošlo během války více než pětatřicet tisíc dobrovolníků z třiapadesáti zemí. Mnozí, tak jako Kriegel, doufají, že jejich vítězstvím začne také nová, lepší a spravedlivější doba. A někteří v tom vidí šanci, že to bude doba vyloženě jejich. Už tady v sobě nesou zárodky pozdějších frakčních bojů. Přinesli si je už ze zemí, odkud přijeli.

Většinou zůstanou bezejmenní a přinejlepším polozapomenutí. Ale občanská válka ve Španělsku má také své slavné postavy. Republikánské armádě s výzbrojí a zvláště leteckou podporou pomáhal francouzský spisovatel André Malraux, dopisovatelem ze španělské fronty byl Antoine de Saint-Exupéry, své životní fotografie zde pořídili Robert Capa a Gerda Taro, v britských jednotkách bojoval George Orwell, německé levicové interbrigadisty přijel podpořit i mladý socialista Willy Brandt. Z USA dorazil Ernst Hemingway nebo také John Dos Passos. Spolu s nimi v madridském hotelu Florida bydlel zástupce moskevské Pravdy Michail Kolcov, agent NKVD, po návratu ze Španělska zastřelený ve stalinských procesech. Kriegel, nebo jak mu zde zase říkali „Franz“, některé z nich potkává osobně. Hemingwaye jsem poznal na frontě v Ebru a v Barceloně. Byl to neobyčejně statečný člověk, živý, vášnivý diskutér. Šel si sbírat dojmy až k frontě. Znal jsem se velmi dobře s Egonem Ervínem Kischem. Ten byl vždycky tam, kde byla mela. Jako lékař tam působil i jeho poslední žijící bratr dr. Bedřich Kisch. Seznámil jsem se také s Ludwigem Rennem.7

Všechny je oslovila romantika boje republikánského Španělska a demokracie jim splynula s komunismem, to vše pod praporem boje proti společnému nepříteli. Nemalou skupinu tvořili komunisté a jejich sympatizanti. Samotný vznik interbrigád byl úspěchem propagandy mezinárodního dělnického hnutí. O vznik mezinárodních brigád se zasadila Kominterna a mnozí její čelní představitelé jako francouzský poslanec Maurice Thorez, Luigi Longo, André Marty, Georgi Dimitrov nebo Walter Ulbricht. Oficiálně interbrigády vznikly 22. října 1936 a Kriegel tak patřil k první vlně československých dobrovolníků, kteří na Pyrenejský ostrov dorazili.8 Náborem i logistikou dopravy dobrovolníků do Španělska byly pověřeny národní komunistické strany, které si uvnitř svých struktur vytvořily specializované týmy, jež měly odchody bojovníků na starosti.

Kus chleba posypaný solí

Když se po letech Kriegel doma v Praze ve vzpomínkách vrací k pohnutkám, které ho přivedly k rozhodnutí odjet do Španělska, připomíná si, že to bylo mimo jiné i heslo španělských komunistů, se kterým šli v roce 1936 do voleb: Obrana národní nezávislosti a demokracie, zachování jednoty demokratických sil. Kriegel byl, tak jako mnoho podobných komunistů u nás, přesvědčen, že spojení sociálních demokratů a komunistů by mohlo zafungovat jako hráz proti nacistům a fašistům po celé Evropě a Španělsko se mu v tu dobu jistě jeví jako země, kde by se toto mohlo uskutečnit. V Praze prožívá a sleduje vzpouru generálů a náznaky blížící se občanské války, a především zásadní roli španělských komunistů v nastávajícím boji. Strana byla duší obrany Madridu v listopadu 1936. Bez její organizace, mobilizační, výchovné práce by Franco býval byl vstoupil do Madridu. To, co se fašistům nepodařilo bojem – mu po bezmála třech létech umožnila teprve zrada tzv. západních demokracií (smutně potvrzené v přibližně stejné době i na naší kůži – byl to konec roku 1938, začátek roku 1939) a zrada vlastní buržoazie,9 poznamenává si po válce do deníku. Sleduje první boje ve Španělsku nad řekou Jaramou a Guadajary, hltá noviny a rozhoduje se, že nezůstane stranou.

Už samotný odjezd do Španělska nebyl bez rizika. Vysílání československých občanů do vojenské služby jiného státu bylo nelegální, a to nejen proto, že se Československo v roce 1936 hlásilo k politice neintervence. Toto jednání bylo v rozporu s právními normami10 a trestalo se vězením od šesti měsíců do pěti let. Československá republika se snažila zamezit ilegálnímu odjezdu dobrovolníků nejen z čistě vojenských, ale také z politických důvodů. Policie se oprávněně obávala, že dobrovolníci nejedou za Pyreneje pouze bránit tamní křehkou demokracii, ale také pomáhat vítězství komunismu. Po návratu do svých zemí by se mohli stát instruktory v komunistických přípravách na puč nebo výtržnosti. To se ale Františka Kriegla netýkalo, občanem státu nebyl, zůstával Polákem v Praze a jako takový odjet mohl v zásadě beztrestně. Z Prahy odjel podle vzpomínky Františka Janoucha vlakem. Ilegální odjezdové trasy dobrovolníků z Československa zpravidla vedly přes Rakousko a Švýcarsko do Francie.

Mezinárodní dobrovolníky ve Španělsku muselo přivítání, jehož se jim minimálně od části obyvatelstva dostávalo, utvrdit v přesvědčení, že jsou na správné straně. Leopold Hofman ve svých vzpomínkách líčil cestu na základnu v Albacete vyloženě s nadšením: V přeplněných vagónech, do kterých pražilo jižní slunce, jsme trpěli neukojitelnou žízní. Ale nic nemohlo utlumit dychtivost, s níž jsme vnímali dojmy z nové krajiny. Španělské obyvatelstvo nás vítalo všude, kudy jsme projížděli. Na každé stanici, kde vlak zastavil, se konaly krátké improvizované schůze; Španělé nás zdravili a děkovali, že jim přicházíme pomáhat proti fašistům, my jsme zase slibovali, že uděláme všechno, abychom je nezklamali. Pak přicházeli ženy a starci s ovocem, nápoji nebo potravinami. Přirozeně že nikde nechyběly děti.11

Ze základny mezinárodních brigád v Albacete Kriegla po základním proškolení pošlou nejprve k jedenácté mezinárodní brigádě. Když je dr. Imre Beer „Gorian“, zpočátku zástupce a později šéflékař této brigády, jmenován v polovině února 1937 náčelníkem zdravotní služby patnácté divize, Kriegel nastoupí na jeho místo a zůstane do června šéflékařem jedenácté mezinárodní brigády. Dne 9. března 1937 je povýšen do hodnosti kapitána. V květnu až červnu 1937 vzniká nová divize – pětačtyřicátá. Když je šéflékař této divize dr. Heilbrunn 11. června 1937 zabit na frontě u Huesky, Kriegel, který byl mezitím povýšen na majora, je přeložen, aby nastoupil na jeho místo, a zůstane už do konce bojů šéflékařem čtyřicáté páté divize. V roce 1938 dostává tento statný muž, ten žulový blok plný ohně v poněkud upnuté uniformě – na fotografiích to někdy vypadá, že jeho přesnou velikost neměli – legitimaci Komunistické strany Španělska.12

Bojuje na frontách u Madridu, Extremadury, Aragonu nebo Cataluñi. Ředitel sanitní služby armády na Ebru, lékař a major Fernando Priego López, pod kterým Kriegel sloužil v březnu a dubnu 1938, na konci války ve svém dobrozdání o Krieglovi píše, že v každé době osvědčoval znamenitý postoj vojenský a nadšení pro své povolání.13Až na místě se také za pochodu učí jazyk; když přijel, neuměl španělsky ani slovo. Během roku mluvil s ohromující lehkostí. V létě 1938 se začal učit katalánsky – a naučil se. Byl energický, rozhodný, dominantní. Svým pohledem každého donutil k poslušnosti. Vykládalo se, že v Extremaduře zápasil se Stopczykem, Polákem mohutným jako on sám. Musela to být nádherná bitva obrů, titánů.14
V roce 1969 otisknou španělské noviny La Vanguardia española vzpomínku jednoho z nejbližších Krieglových pomocníků na španělské frontě a konstatují, že není divu, že byl nedávno vyloučen z KSČ – poté, co se zastal své země v srpnu 1968. U člověka jako on se ani nedalo nic jiného čekat. Kdo ho ve Španělsku poznal, nemohl se ani později divit, že s Krieglem bylo těžké hnout. Poznal jsem jej za deštivé noci v září 1937. Když se dozvěděl, že jsem Katalánec, zdravotnický praktikant a učitel, podal mi ruku a vyzval mne, abych šel za ním. Spolu s ohromným chlapem, který se jmenoval Ángel Cayuelas, jsem byl po 20 měsíců jeho sekretářem. Fyzicky silný, světlovlasý, korpulentní. Člověk, který nepotřebuje odpočívat ani spát. Dobrý žaludek. Když nebylo hotové jídlo, vzal si kus chleba, posypal solí a s chutí jej kousal. Říkal, že chleba se solí obnovuje vydanou energii. Já jsem to nikdy nezkusil. Někdy vyňal ze svých bezedných kapes tabulku čokolády a rozdělil na dvě stejné půlky, jednu dal mně a sám jedl druhou.15

Krieglovi pomocníci a spolupracovníci z řad Španělů i po letech vzpomínali na to, jak jejich „Franz“ nehleděl na boje a především zachraňoval životy.

Co je rudé, to se zabíjelo

Zastavme se na chvíli u Krieglových frontových medicínských zkušeností. Jeho spolubojovník Leopold Hofman je shrnul do jedné z nejdetailnějších vzpomínek na Kriegla španěláka: Můj starý přítel Adelaida, se kterým jsme sloužili řadu měsíců u jedné roty a kterého jsem znal dlouhá léta v Československu, mi často s respektem vyprávěl o Františkovi. Znal ho již z Prahy, kde František pracoval v jedné nemocnici. Do Španělska přijeli asi v tutéž dobu a společně odjeli na frontu. František jako lékař a Adelaida jako šofér jeho ambulance. S obdivem mi vyprávěl o Františkově práci v prvních liniích, o tom, s jakou statečností poskytoval lékařskou pomoc raněným pod kulometnou palbou, jak v předsunutých stanových lazaretech operoval raněné za leteckého bombardování, o tom, jak se stejnou pečlivostí poskytoval pomoc i raněným nepřátelům, kteří padli do našeho zajetí.16

Kriegel byl ve vzpomínání na své zásluhy ze Španělska o poznání střízlivější, ale i tak je zjevné, že na svou službu mezi vojáky a vojenskými doktory vzpomínal rád. V roce 1960 při přednášce pro své kolegy v Praze například popisoval, co všechno musel takový vedoucí frontový lékař v té době řešit a s čím se potýkal. Válečná medicína, črtá si Kriegel v poznámkách k této přednášce, je poznamenána znaky v mírových podmínkách vcelku neznámými. Děje se většinou to, co nechceme: Chceš raněného z ohně dostat, ale nepřítel střílí po všem, co se hýbe. Raněný by se měl co nejdříve dostat do kvalifikovaných rukou a dobrého prostředí, ale noc a tma je příliš často dobou pro boj, a raněného najdeš často až po dlouhých hodinách, je-li šokován zraněním a zimou, tak mu dlouhé hodiny tmy, deště, strachu, zda ho najdou, k uklidnění centrálního nervstva nepřispějí.17

Během španělské občanské války se vyvinuly některé rysy zdravotní služby, které se uplatnily ještě více ve druhé světové válce. K nim patřilo zavedení transfuzní služby nebo první užití Truetovy metody ošetřování zlomenin přímo na bojišti, či nutnost zdravotní služby co nejblíže frontě s cílem poskytnout pomoc opravdu bezprostředně. Není tak divu, že ztráty mezi lékaři byly podle Kriegla 15–20 % stavu, spíše však vyšší. Enormní ztráty postihovaly nosiče z bojiště. Nábor do této služby nebyl snadný, protože měla v některých operacích až 80 % ztrát zraněním a smrtí. Je nesnadné pohybovat se bez krytu v terénu za bitevní palby. Ale o co těžší je to s břemenem, s raněným, často neschopným pohybu. (…) A taková skupinka je dobrým terčem.18

Válka pro Kriegla jako lékaře ovšem nebyla jen zkušeností z bojišť, poznal, jak významná je v takové chvíli dobrá organizace práce, a také sdílení zkušeností. Proto po celou dobu bojů vypracovával statistiky zranění a operací; účastnil se také konferencí, které měly za cíl právě rychlou výměnu zkušeností a praxe. Jeho pragmatické, přesně formulované návrhy na organizaci zdravotnické služby a na potřebné přípravy a opatření na zimu dobře prokazují organizační dovednosti. Zvláště když uvážíme, že před deseti měsíci byl civilem, který nikdy nekonal vojenskou službu. Pod jeho velením je 21 lékařů a tři španělští praktikanti, kteří vykonávali někdy funkci praporových lékařů, jeho divize čítala tehdy 6 000 mužů.19

Statistické údaje si Kriegel sbíral rovnou na frontě. Dokonce svého pobočníka Ministrala nutil, aby pro něj zpracovával zprávy z jednotlivých bojišť. V říjnu 1937 tak došli ke zjištění, že osmdesát procent raněných se do polní nemocnice dostane dřív než za dvě hodiny. V nemocnici následně umíralo na jednatřicet procent raněných a čtyřiašedesát procent všech, kteří prodělali zranění břicha.20 Kriegel byl podle Ministrala statistický fanatik. Miloval sbírání údajů. A Ministral pro něj stále tvořil množství grafů a přehledů. Sledovali příčiny ranění, jejich vážnost, partie těla, které byly zasaženy při útoku a při ústupu, tvořili statistiky zemřelých, operačních zákroků atd. atd. Nebylo to ale samoúčelné. Kriegel měl německé knihy a podle nich chtěl dělat závěry a srovnání mezi současnou válkou a tou poslední v roce 1914. Například zranění lebky je teď častější. Všechny ostatní statistiky, německého i spojeneckého vojska, však kupodivu odpovídají těm našim.21

Mezi československými lékaři, na které Kriegel pak ještě dlouho vzpomínal, a pokud přežili, také se s nimi po válce stýkal, patřili vedle ortopeda Maxmiliana Laufera a Bedřicha Kische třebíčský chirurg dr. Karel Holubec a jeho manželka Marie, dr. Zdeněk Wiesner s manželkou Albínou, doktorky Olga Vaněčková, Vlasta Veselá, Marie Kališová, Helena Petránková, Dora Kleinová, Soňa Kalná nebo Pavel Bulattý, který padl na aragonské frontě v březnu 1938.22 Mnozí z těchto lékařů působili ve Španělsku v lazaretu Jana Amose Komenského, který byl vybaven ze sbírek v Československu.23 Tato polní nemocnice sehrála důležitou roli na frontě v Guadalajaře, poznamenává Kriegel, Komenského lazaret byl mezi našimi i ostatními vojáky velmi oblíben pro vysokou kvalitu práce a svědomitost personálu. Jeho lékaři a ošetřovatelky zůstávali u operačních stolů a v sálech nemocnic i za bombardování.24 Komenského lazaret s patnáctičlenným týmem byl dimenzován na 100 pacientů a disponoval velmi dobře vybaveným operačním sálem. Později jeho kapacita vzrostla až na tisíc pacientů. Lazaret Komenského byl vlastně první frontovou nemocnicí republikánské armády a jako takový byl v době ofenzivy vysloveně přetěžován. Pracovali dva dny a dvě noci, než stačili dokončit první nejnutnější chirurgické zákroky. Přišli do styku s ostřílenými vojáky přímo z fronty.25 Přípravu polní nemocnice pro Španělsko u nás spoluorganizoval a později v ní také jako medik působil komunistický politik Otto Šling,26 jehož osud se s tím Krieglovým po válce ještě jednou významně protnul.

Lékařka z lazaretu Olga Vaněčková po letech vzpomínala na svá setkání s Krieglem ve Španělsku. Především na jeho statečnost i na to, že neúřadoval jen v Barceloně, ale jezdil co jen to šlo na frontu, mezi vojáky a hlavně lékaře. U všech lékařů se vždy osobně přesvědčoval (…) o jejich odborných i lidských kvalitách. Znal nejen všechny lékaře, ale i sestry a pomocný zdravotnický personál. (…) Choval se ke všem straníkům i nestraníkům stejně spravedlivě a hodnotil lidi především podle jejich práce a charakteru.(…) Dovedl svým humorně nenapodobitelným způsobem každého donutit k tomu, aby poctivě vykonával uložené úkoly. Jeho oblíbené „děvčico, děvčico“ spolu s pěkným úsměvem dělalo zázraky.27 Olga Vaněčková také zmiňuje, že pro lékaře v první linii byl Kriegel i poslem zpráv z domova, když jim přivážel poštu, často i balíčky, a těm, co právě nic nedostali, přidal svou čokoládu nebo cigaretu.

Pokud si Kriegel ze Španělska vybavoval i sovětské poradce, kterých zde působila téměř tisícovka, vzpomínal hlavně na doktora Volského, kterého potkal později v Číně.28 Vždy při tomto připomínání svých lékařských kolegů ze španělských front neopomněl ani dr. Dezidera Tallenberga, lékaře 129. československé brigády, který byl při poskytování první pomoci raněným pod Morellou raněn, padl do rukou Marokáncům, kteří jej ubili.29 Do Krieglovy paměti se zapsali samozřejmě také zahraniční kolegové a mezi nimi především kanadský doktor Norman Bethune, který později zahynul v Číně, ale ve Španělsku zachránil mnoho raněných vojáků tím, že zorganizoval první stanice pro odběr krve v Madridu i přísun konzervované lidské krve do frontových nemocnic. Spolupracoval též při organizaci důležitého ústavu Dr. Jordy pro transfuzi krve v Barceloně.30

Postavení lékařů a lékařského personálu v době španělské občanské války nebylo zdaleka takové jako v pozdějších mezinárodních sporech a válkách v druhé polovině 20. století. Nezapomeňme, že ženevská konvence pro fašisty neplatila – stříleli po raněných, ambulancích a budovách označených červeným křížem, zajaté raněné postříleli, zdravotní personál se nerespektoval. Nebyl jejich – tak byl rudý – a co je rudé, se zabíjelo,31 popisoval po letech Kriegel. Velkou hrozbu pro polní nemocnici představovalo nepřátelské letectvo. Krieglův pobočník Ministral si do deníku poznamenal, že volání Letadla! bylo s to vnést do osazenstva špitálu nejistotu i zmatek. A tak Kriegel nařídil, že během poplachu se nikdo nesmí hnout z místa. Jejich stany kryly jen stromy. Když během náletu operovali, nesměli pacienty opustit. Když to jeden z lékařů už nemohl vydržet a chtěl se dát na ústup, stál Kriegel uprostřed tábora s pistolí v ruce a hlídal, aby se nikdo ze svého místa nehnul. Málem jednoho zabil. Kriegel byl odvážný, ale taky dostal strach. Doktor Heilbrunn, jeho předchůdce, byl zabit šrapnelem u Huesky. Proto Kriegel, když jel k frontě, tak si s sebou bral jednoho sanitáře, kterého posadil na blatník auta, aby se díval po letadlech. Ten se vždy vracel strašně špinavý od bláta a prachu,32 popisuje ve válečném deníku Ministral.

Španělskou občanskou válku, jako každý takový konflikt, provázelo zabíjení na bojišti a drancování v zázemí, vyložené krutosti páchané na zajatcích, ale třeba také na názorových oponentech i civilním obyvatelstvu. Boje na frontách provázela brutalita na obou stranách, ve Španělsku vládl bílý i rudý teror. Nacionalisté vraždili nejen komunisty, ale i socialisty, anarchisty, ateisty, intelektuály, zednáře i homosexuály. Už v roce 1936, na počátku války, nacionalisté odvlekli a popravili básníka a dramatika Federica Garcíu Lorcu, sympatizanta levice a přiznaného homosexuála. Levicové milice zase vraždily reakcionáře a fašisty, za několik týdnů v roce 1936 zmizelo přes dva tisíce monarchistů, kritiků vlády Lidové fronty nebo pravicových politiků. Za oběť jim padli konzervativní spisovatelé Ramiro de Maeztu a Pedro Muñoz Seca.33
Tváří v tvář těmto zvěrstvům vyniká ještě více Krieglova snaha o záchranu co nejvíce raněných a zubožených vojáků. Jeho výkony na bitevním poli a v lékařské službě dokládají četné vzpomínky dalších španěláků. Leopold Hofman měl ve Španělsku hned několik osobních zkušeností se zdravotní službou, kterou Kriegel organizoval, a to jak na bojišti, tak po svém vlastním zranění. Ve vzpomínkách vydaných v roce 1963 například popisuje, jak to se zraněnými vypadalo přímo na bojišti. První ranění. Někteří jdou sami, jiní se navzájem podpírají. Objevují se nosítka. Zdravotnická služba je výborně organizovaná. Ranění, kterým byla poskytnuta nejnutnější lékařská pomoc, jsou rychle evakuováni do polních lazaretů nebo nemocnic v týlu.34

Při práci na bojišti se projevovaly nejen Krieglovy organizační schopnosti, ale také jeho lidské stránky, upřímnost a nepřehlédnutelná tvrdost. K sobě i jiným. Pobočník Ministral, s nímž v lazaretech Kriegel nejednou spával na společné matraci, ve svém frontovém deníku zaznamenal momenty, kdy Kriegel třeba nekompromisně odsuzoval vojáky, ale i lékaře či svého řidiče, když se po dovolené v Barceloně vrátili na frontu nakaženi syfilidou, nebo když neváhal budit své podřízené o půlnoci a vydávat jim rozkazy.35 Když jindy dostal ze základny v Albacete přidělené zdravotníky, kteří se na tvrdou a nebezpečnou práci nehodili, ohradil se. Napsal ostrý dopis a pracovníky poslal zpět. Nadřízeným (základnu v Albacete tehdy vedli pozdější ministr zdravotnictví Bulharska Kolarov a sovětský akademik Kristanov) se nezdráhal připomenout, že spoléhá na to, že základna bude plnit stejně jako dříve povinnost posílat frontové zdravotní službě ty kádry, které se na ní požadují.36

Důvěra strany ke Krieglovi je omezená

Tady někde, v roce 1937, začíná Krieglovo potýkání se s politickými pracovníky interbrigád. Španělská občanská válka, to nebyl jen boj mezi republikány podporovanými interbrigádami a armádními pučisty, ale také boj, do kterého poprvé v Evropě masivně zasáhnou komunisté a přímo Komunistická internacionála a Stalinova zahraniční politika. Je to první otevřený válečný konflikt, kde se utkají demokracie, fašismus a komunismus.

Podpora Sovětského svazu si v mnohém nezadala s tou, kterou armádním povstalcům poskytly Německo a Itálie. Do Španělska proudí z Ruska na lodích letadla, munice, děla, tanky a další výzbroj, materiál i vojáci, ale také poradci, pracovníci NKVD, velitelé Rudé armády a političtí pracovníci, kteří tu budou masivně působit. Už na konci listopadu 1936 operovalo ve Španělsku zhruba 700 sovětských vojenských poradců (část z nich zároveň sloužila ve vojenské rozvědce GRU), pracovníků NKVD, ale také hospodářských expertů.37 Kriegel se tak ocitá uprostřed nejen válečného, ale také výsostně politického sporu.

Po příjezdu do Španělska se totiž mnozí činovníci, které sem Moskva vyslala, rychle měnili z vítaných představitelů Sovětského svazu v nemilosrdné pronásledovatele antifašistů trockistické, respektive anarchistické orientace; krvavé popravy trockistických bojovníků se staly těžkým a (…) nesmazatelným stínem v obrazu boje za republikánské Španělsko.38 Španělská občanská válka tak představuje první velký střet mnohých mladých a naivních komunistů ze středu Evropy se skutečnou sovětskou mocí a jejími praktikami. S tím vším, o čem u nás sice mohli číst, ale čemu nechtěli věřit. Patrně aniž by to Kriegel tušil, už zde vzniká jeho složka v Moskevském ústředí Kominterny, která začíná právě jeho přihláškami do Mezinárodních brigád, ale také prvními hlášeními na jeho osobu. Zprávy o něm podávali především polský lékař Stanisław Flato a nejrozsáhleji italský komunista Edo neboli Edoardo d’Onofrio či též Edo Fimen, člen kádrové komise interbrigád ve Španělsku v letech 1938–1939. Edo například v roce 1940 pro Moskvu vypracoval zprávu o Krieglovi, ve které zdůrazňuje jeho nezkrotný a panovačný charakter. Sice je organizačně schopný, ale projevuje se jako individualista, což v poměrech Kominterny nebylo právě dobré doporučení. Edo uvádí, že se Kriegel ve Španělsku setkával především s nespokojenými, a dokonce pochybnými elementy. Jako příklad uvádí doktora Jakuba Bachracha, ve spisech též uváděného jako Kuba, který byl označován za trockistu.

Bachrach se měl v roce 1939 zastávat francouzských důstojníků, kteří odmítali pomoci nemocným uprchlíkům a raněným vojákům v internačních táborech ve Francii. Kriegel měl jeho postoje sdílet. Alespoň to tvrdil Edoardo d’Onofrio: Když stranická organizace v táboře bojovala s politikou doktora Kuby, obhajujícího způsob chování francouzských důstojníků vůči nemocným uprchlíkům, kteří je odmítali uznat za nemocné, Kriegel vystoupil na obranu Kuby navzdory naší organizaci a nehledě na to, že „L’Humanité“ veřejně před Kubou varovala. A konečně Kriegel dělal vše, co bylo v jeho moci, aby se vyhnul stranické kontrole, a odjel do Číny.39 Detaily těchto sporů stěží dnes již rozkryjeme, podstatné na nich ale je, že Kriegel se dostává do hledáčku moskevského ústředí coby minimálně sympatizant trockistů.

Edo svou zprávu uzavírá poznámkou, že strana Krieglovi nemůže věřit: Ze všeho uvedeného vyplývá, že důvěra strany ke Krieglovi je omezená. (…) Byly momenty, kdy jsme si mysleli, že jeho jednání představuje vědomou sabotáž.40 Nebyl ale jediný, kdo upozorňoval na Krieglovy kontakty s trockisty a jeho individualismus. Velitel 45. divize Hans Kahle se zmiňuje o jeho prudkém a autoritářském temperamentu. Také další velitelé zdravotnické služby interbrigád a političtí komisaři podle hlášení posílaných do Moskvy vinili Kriegla, že má často individualistické postoje. Stanisław Flato ve svém posudku o Krieglovi píše: Energický a schopný muž, ale s velmi silnou osobní ctižádostí, která jej vede k občas vážným chybám a dokonce k nekázni vůči straně.41 Doktor Victor Taubenpfligel píše ve svých pamětech: Kriegel je (...) sebejistý (...) chce dominovat (...) chová se často hrubě vůči druhým (...) přes to všechno je bezpochyby nejnadanější z nás všech.42

Lidé zvláštního ražení

Čím ale na sebe Kriegel ve Španělsku tak upozornil, že se na něj zaměřili političtí pracovníci Kominterny a podávali na něj hlášení do Moskvy? A z čeho vyvozovali své závěry o jeho stranické nespolehlivosti? Zde bude třeba, aby do vyprávění o Františku Krieglovi vstoupilo několik dalších postav podobných osudů i názorů, a přesto většinou vnitřně dost odlišných, mnohem názorově ukovanějších i politicky pragmatičtějších. Všichni se ve Španělsku v jednu chvíli setkávají, a to díky tomu, že patřili do jednotek 129. mezinárodní brigády, kde ostatně působilo vůbec nejvíc československých dobrovolníků. Kriegel pak coby šéflékař 45. divize měl také tyto jednotky na starosti.

Mezi Čechoslováky, které ve Španělsku Kriegel poznává, se pohybuje například už zmíněný Leopold Hofman. Jako politický komisař působil tento mladý komunista při rotě Klementa Gottwalda pod 129. mezinárodní interbrigádou.43 Po bojích ve Španělsku ustoupil do Francie a přidal se k československým exilovým jednotkám. Tajně pak odjel do protektorátu a v listopadu 1941 byl v Praze zatčen, přežil koncentrační tábor Mauthausen. Je tu také kostufrák a stejně jako Kriegel od roku 1931 člen KSČ, voják a komunistický novinář Bohuslav Laštovička44 či slovenský komunista Laco Holdoš,45 později známý zejména z tzv. Husákova procesu se slovenskými buržoasními nacionalisty.46 Zatímco Holdoš prožil druhou světovou válku jako voják ve Francii a později byl vězněn v Buchenwaldu, Laštovička působil v anglickém exilu jako redaktor československého vysílání londýnského rozhlasu. Po válce zažili oba politický vzestup, nicméně Holdoš v padesátých letech končí v komunistickém vězení a Laštovička se přes několik funkcí dopracuje do pozice poněkud ohebného předsedy parlamentu v šedesátých letech. Další komunista z Prahy, Osvald Závodský,47 se za války účastní odboje ve Francii, v roce 1942 je zatčen a končí v koncentračním táboře Mauthausen. V srpnu 1945 se vrátil do Československa a podílel se na postupném převzetí moci komunisty. Dotáhne to na velitele Státní bezpečnosti. Semelou ho ale politické procesy a v prosinci 1953 je odsouzen k trestu smrti.

Konečně postava z těchto všech nejrománovější, Jaroslav Klecan, Mirek z Fučíkovy Reportáže, psané na oprátce. Stejně jako Kriegel začínal v mládežnických komunistických organizacích jako Komsomol. Už tady se dral dopředu především díky své výmluvnosti a rétorickému nadání.48 Do KSČ vstoupil v roce 1933, absolvoval partajní školu a o rok později začal pracovat jako funkcionář. Byl opakovaně vyšetřován a provázela ho pověst bouřliváka. Je pravděpodobné, že se ve Španělsku s Krieglem setkali. A mohlo to být setkání veskrze přátelské, zvlášť pokud by Klecan vyprávěl Krieglovi o Anně Hirschové, studentce, se kterou se v Praze v červnu 1937 před odjezdem do Španělska oženil, aby jí zajistil československé občanství. Anna Hirschová byla dcerou Josefa Hirsche, obchodníka ze Stanislavova, Krieglova rodiště. Další Klecanovy osudy pak už jsou součástí mnohem slavnějšího Fučíkova příběhu, toho největšího komunistického mýtu, v němž se Klecan stane prototypem záporáka. I s tímto pokračováním Klecanova příběhu bude Krieglův osud propleten. Po návratu ze Španělska se Klecan v Praze znovu setkává se svými spolubojovníky, mimo jiné s Leopoldem Hofmanem. Ten ho seznámí se spolupracovníkem druhého ilegálního ÚV KSČ Milošem Krásným.49 Skrze něj pak dojde ve vinohradském bytě Anny Jiráskové k osudovému seznámení Klecana s Juliem Fučíkem. Klecan se stává jeho pobočníkem. Spolu s nimi je v dubnu 1942 zatčena také Riva Friedová, která jako jediná ze zadržených přežije válku a v roce 1948 se stane manželkou Františka Kriegla. Téma Klecan a jeho zapojení do případu Fučík i jeho role ve Španělsku se tak nutně stává jejich společným tématem.

Krieglovy osudy se proplétaly také se životem dalšího španěláka, Josefa Pavla.50 A to nejen ve Španělsku, ale i později doma. Pavel na Pyrenejském poloostrově, stejně jako při svých studiích v Moskvě, používal pseudonym František Šustr. V komunistickém hnutí se tento jihočeský rodák angažoval od roku 1928.51 Ve Španělsku se v červenci 1937 ujal funkce politického komisaře Dimitrovova praporu. V tu dobu měla už tato jednotka za sebou masivní boje a také ztráty při nezdařené ofenzivě u města Brunete. Vyžádala si na pětadvacet tisíc padlých a výrazně oslabila bojovou morálku interbrigadistů. Josef Pavel se v této době potýká s defétistickými náladami dobrovolníků, kteří považují pokračování bojů za zbytečné. Do jeho materiálů se také dostává případ poručíka Josefa Bendy, který byl na velitelství 129. interbrigády 2. května 1938 zastřelen, údajně ranou do týlu při svém odchodu. Benda byl ovšem komunista, důstojník a velitel jedné z rot Dimitrovova praporu. Přestože šlo o vojáka neukázněného a svéhlavého, mezi mužstvem se vzhledem ke svému předchozímu odvážnému chování na frontě těšil oblibě.52 Josef Pavel byl podezírán, že to byl právě on, kdo Bendu zastřelil. Jisté je, že Benda po neúspěšných bojích požadoval přesun vojáků do Československa a ukončení vyloženého plýtvání životy, a stejně jisté je, že politruk Pavel byl v souladu s názorem komunistické strany Španělska rozhodně proti tomu – a v této době byly vydány rozkazy, že je nutno všechny projevy defétismu vedoucí k rozkladu morálky trestat smrtí.53 A do Krieglova španělského příběhu patří také postava Jaroslava „Slávy“ Tichého. Tento pekařský dělník byl nejen členem KSČ, ale také kolportérem jejího tisku v Košířích mezi tamními dělníky. Není tak vyloučené, že při této činnosti se mohl s Krieglem už v Praze seznámit. Tichý se v lednu 1937 stal politickým komisařem československé kulometné roty Jana Žižky z Trocnova. Na frontě u Jaramy byl téhož roku raněn, a když si vyléčil průstřel obou lopatek, byl zařazen do kádrového oddělení interbrigád, do jeho československé sekce. Na podzim 1937 ale odešel opět na frontu, ale to už se podle všeho potýkal s rozpory, které měl s některými politickými pracovníky, například s Josefem Pavlem.

Spor eskaluje ve chvíli, kdy se Klecan, Závodský, Pavel, ale také Tichý, Mlejnek, Michal a rovněž Kriegel a další setkávají na jaře 1938 ve 129. mezinárodní brigádě, která u městeček Villores a Poblete bránila nepřátelskému postupu na Morellu a kde měla celá brigáda obrovské ztráty. Bohužel frankistické jednotky prolomily oslabené republikánské linie, pronikly až ke břehům Středozemního moře u Vinaròsu a roztrhly vládní území na dvě části. Nakonec ztráty a dezorganizace nabyly takových rozměrů, že 129. interbrigáda jako kompaktní bojový útvar přestala prakticky existovat.54 V jednotce zavládl pocit zmaru, který ji názorově rozštěpil. Josef Pavel, Osvald Závodský, Jaroslav Klecan a další zastávali, tak jako o několik týdnů později v Bendově případu, mínění shodné s postojem španělské komunistické strany, že je lepší zůstat v izolované centrální zóně republikánského území a pokračovat v boji. Mlejnek, Tichý a Michal se svými věrnými zase věřili, že je realističtější dát přednost evakuaci na katalánskou část fronty a pak návratu do Československa. Válku viděli jako ztracenou a další pokračování v boji považovali za nezodpovědné vybíjení kádrů.55 Jaroslav Tichý zastával po svých frontových zkušenostech patrně názor, že by se českoslovenští dobrovolníci měli vrátit do vlasti, zvlášť když je teď, v roce 1938, zjevně ohrožena. Velící důstojníci Jiří Mlejnek a Josef Michal měli dokonce sepsat memorandum určené ÚV Komunistické strany Španělska a ÚV KSČ, v němž žádali návrat československých dobrovolníků do vlasti, které by rádi pomohli. Navrch nakonec získala skupina okolo Josefa Pavla, který opoziční tábor energicky potlačil. Otázka byla postavena jasně: buď, anebo! Poznal jsem, že se nedomluvíme, vyloží Pavel později svůj postoj. Zakázal jsem proto stranickým sekretářům veškerou činnost. Nesměli se scházet ani ve dvou, nesměli vydávat žádné pokyny, konat schůze a porady. Řekl jsem jasně, že agitace za odchod do Katalánie je považována za rozkladnou práci ve prospěch nepřítele. Na rozloučenou jsem jim oznámil, že porušení tohoto rozkazu bude na místě potrestáno – zastřelením.56

Členům politického velení praporu byla následně udělena stranická důtka. Dostal ji také Osvald Závodský.57 Do skupiny Josefa Pavla, která prosazovala setrvání na španělské frontě, patřil také Leopold Hofman, který po letech ve svých vzpomínkách z pozice historického vítěze celou věc lakonicky shrnul: I ve stranickém vedení zastávali někteří soudruzi zpočátku názor, že je v prvé řadě zapotřebí udělat všechno pro záchranu kádrů. (…) Jiní říkali, že nás strana poslala do Španělska nabýt zkušenosti, a ne zemřít. Ostře jsme proti tomu vystoupili: strana nás poslala s jediným úkolem – pomoci španělskému lidu v boji proti fašismu.58 Jaroslav Tichý je po událostech kolem rezoluce žádající návrat československých dobrovolníků do vlasti přeložen k maďarským jednotkám, patrně aby nemohl v šíření svých názorů pokračovat mezi československými dobrovolníky. Padl 2. srpna 1938 nejspíše u Sierra Pandols.59 Jiří Mlejnek pád španělské republiky přežil, osudným se mu však v roce 1942 stalo věznění v koncentračním táboře Flossenbürg.60

K těmto lidem tehdy František Kriegel také patřil, sdílel jejich osudy, názory, životní postoje, a byl stejně jako oni odhodlán bojovat i padnout za stejnou věc. Byli, jak o komunistech prohlásil Stalin po Leninově smrti, lidmi zvláštního ražení. Jak podotýká historik Zdenko Maršálek, u těchto lidí se nedají přehlédnout výrazné autoritářské sklony. A to jak v době bojů ve Španělsku, tak předtím například při jejich působení v KSČ (i to jim bylo společné), nebo, pokud přežili válku, v následujících letech, kdy jejich společná víra a naděje slavily úspěch, i když jim osobně často přinesly jen soudy, obvinění a věznění. Ovlivněni stalinismem, byli nesmiřitelnými vykonavateli politických direktiv, kdy neváhali zatýkat, pronásledovat a (byť ojediněle) i fyzicky likvidovat interbrigadisty odlišných politických názorů, či jen podezřelé.61 Pikantní na spojení Kriegla s těmito lidmi je fakt, že ač byl jedním z nich, stal se právě ve Španělsku poprvé i on sám takovým podezřelým. Jeho vlastní soudruzi se mu stali ohrožením, protože pro ně byl zápas proti fašismu a nacismu spojen také s potlačením jiných skupin – sociálnědemokratických, trockistických, nacionalistických, anarchistických atd. Pro ně byly však ideové spory podstatnější než pro Kriegla, který před sebou viděl hlavně lékařské úkoly.

Vyložený, avšak neusvědčený trockista

Případ Jaroslava Tichého měl dohru ještě po válce. V roce 1951 se již uvnitř stranického aparátu v Praze usilovně hledal domnělý špion. Klasickými kategoriemi, mezi kterými zdejší i sovětští vyšetřovatelé hledali své oběti, byli židé, emigranti s mezinárodní zkušeností, lidé v minulosti spojení se Západem, a také španěláci. Kriegel odpovídal snad všem žádaným nárokům. Působil právě jako náměstek na ministerstvu zdravotnictví a začalo kolem něj být podezřele rušno. V květnu 1951 žádá mladší strážmistr StB Jaroslav Šimůnek, aby byl náměstek ministra zdravotnictví Kriegel prověřen, neboť je podezřelý, že vlivem svého postavení v ministerstvu zdravotnictví provádí trockistickou a záškodnickou činnost.62 Státní bezpečnost začíná s bleskovou prověrkou a konstatuje, že v zásadě není proti Krieglovi žádných relevantních výhrad a jako problematické připomíná hlavně jeho španělské angažmá. Kriegel spolu s Mlejnkem, Tichým, Michalem a jinými byl v roce 1936 vyslán do Španělska, kde se měl stranicky projevit, což spolu s jmenovanými straně zazlíval. Zde se jmenovaný od ostatních interbrigadistů izoloval a stýkal se pouze se skupinou kolem trockisty Tichého a údajně využíval každé příležitosti, aby stranu poškodil.63 Podezření Kriegla z trockismu StB registrovala při mnoha výsleších, především v souvislosti s případem Rudolfa Slánského a spol. Už v prosinci 1949 zaznamenala zprávu Otakara Hromádka, rovněž španěláka, který v té době působil v Informačním oddělení pod Bedřichem Geminderem. Hromádko ve své zprávě uvádí, že Kriegla vedoucí soudruzi interbrigády podezřívali z trockismu (...) Byl jednou z hlav skupiny Slávy Tichého ve Španělsku (…).64

Den po Hromádkově výpovědi zaznamenává StB další, tentokrát nepodepsanou, která o Krieglově údajném trockismu hovoří obsáhleji.65 Do údajné skupiny Tichého a Kriegla podle tohoto udání patřili Alexandr Ginssberg, prof. matematiky Egon Schmied, vulgo Míša Švarz, Vladislav Kagan, bývalý politkom praporu Dimitrov, ošetřovatelka Rachel, Anuta Menkynová a další dvě lékařky. Scházet se měli v Albacete. Když mne poprvé na takovou schůzku Sláva Tichý nepozval, píše ve své zprávě pro StB anonym, zařídil jsem, že na příští jejich schůzku v kavárně, kterou pojmenovali podle místa svých schůzek v Praze U bílého koníčka, jsem poslal pracovníka SIM Julia Zahradu s příslušnými instrukcemi: že tam zmíněnou společnost, ku které se žoviálně připojí, našel radostnou náhodou a nedá se odbýt. Zahrada přišel s hlášením, že se do kruhu nahoře jmenovaných skutečně vetřel, že však byl Slávou Tichým obviněn z fízlování a kategoricky několikrát opakovaným rozkazem jím vykázán.66 Tento anonymní zdroj dokonce Kriegla výslovně označuje za hlavu skupiny.67

StB vyslechla v Krieglově případu také náměstka ministra zahraničí Artura Londona, který sám coby španělák skončí před soudem spolu se Slánským a také se svým resortním šéfem Vlado Clementisem.68 Podle hlášení, které StB adresovala přímo svému tehdejšímu šéfovi Karlu Švábovi, který od roku 1949 vedl zvláštní skupinu StB pro vyšetřování v rámci KSČ a byl podřízen přímo Gottwaldovi a Slánskému, London důvěrníkovi tajné policie sdělil, že je celá tato skupina pod vlivem Dr. Bernsteina označována jako trockistická a samotné vedení KSČ na to upozorňovalo. Dále s. London říká: Kriegel odejel ze Španělska jako vyložený, avšak neusvědčený trockista.69 London ještě po svém zatčení v roce 1951 při výslechu uváděl, že Kriegel byl údajně získán pro službu v britské a americké armádě prostřednictvím britského lékařského komitétu (...), jeho odjezd ze Španělska nasvědčoval tomu, že celá věc byla organizována IS (britskou tajnou službou Intelligence Service, pozn. aut.).70

To by už na obvinění stačilo, ale vyšetřování se ubíralo jinam a ve vězení skončili naopak ti, kteří se snažili Kriegla očernit a konstruovali kolem něj trockistickou minulost ve Španělsku, a to jak Artur London, tak třeba Otto Šling, Otakar Hromádko či Bedřich Geminder.

Jednají s námi jako se zvěří

Na jaře 1938 frankisté stále zřetelněji vítězí a nastolují to, po čem od počátku prahli – staré dobré Španělsko, bez liberálů, republikánů, anarchistů a revolucionářů. Na jaře 1938 se Francovým vojskům podařilo rozštěpit republikánské území na dvě části, Madrid a Barcelonu: Republikáni následně provedli protiofenzivu u řeky Ebro, které se Kriegel účastnil také, a pokusili se rozdělené území zase spojit, ale marně. Kriegel byl zasmušilý, že nic nemůže dělat. Přijel odpoledne, byl celý od prachu a vzal si ode mne hlášení,71 líčí v deníku pochmurnou náladu Krieglův pobočník Ministral. Ebro se pro republiku stalo posledním velkým gestem, následoval už jen ústup. V té době se navíc konala mnichovská konference, což bylo pro československé interbrigadisty podstatné. Jak připomíná ve svém deníku Ministral, mnichovská konference a její důsledky pro Československo se na frontách ve Španělsku hodně probíraly. Hrozila válka, kterou – jak Ministral podotýká – si rudí přáli jako jedinou možnost záchrany před hrozícím nebezpečím Francova vítězství.72 Mírovým, i když pro Československo osudným řešením, byli především komunisté ve Španělsku uraženi, vadilo jim, že Sovětský svaz nebyl do Mnichova ani pozván. Španělé jako Ministral si zase dělali naděje, že když se podařilo jeden hrozící konflikt ukončit smírně, povede se to u nich také. Když se takhle dohodli (…), tak se brzy dohodnou i o nás. Jestli chtějí mír v Evropě, tak nemohou dopustit, aby tady ve Španělsku bylo takové ohniště.73

V září 1938 byly interbrigády oficiálně rozpuštěny a většina zahraničních vojáků se vracela domů, pokud měli kam, což právě Čechoslováci neměli. Krieglovi bylo zřejmé, že Španělskem to nekončí, že bude třeba být připraven do dalších bojů, jež nutně přijdou. A tak požádal své spolupracovníky, aby vypracovali referát, který by chronologicky zachytil všechnu práci zdravotnického oddílu od září 1937 do září 1938. Výsledný elaborát měl přes dvě stě stránek, Ministral na něm pracoval několik týdnů jako blázen.74 Kriegel mezitím v Barceloně studuje transfuzi krve, hltá všechny zkušenosti, které bude možná brzy potřebovat.

A pak nastane loučení a na podzim 1938 se se svými kolegy a spolubojovníky loučí také Kriegel. Mezinárodní jednotky prošly Madridem naposled 28. října 1938 a Dolores Ibárruri, legendární španělská revolucionářka zvaná La Pasionaria, je pateticky vyprovázela větou Odcházíte se vztyčenou hlavou, vstoupili jste do dějin. Ohrožen je nejen Madrid, ale také Barcelona, která následně padne. Obsazení metropole nacionalisty 26. ledna 1939 provázelo zatýkání a popravy. Caudillo Francisco Franco Barceloně její loajalitu republice nikdy neodpustil.75 Také Madrid, hlavní město odporu proti povstalcům, bojuje až do trpkého konce. Povstalci do něj vstoupí až 28. března 1939 jen tři dny předtím, než Franco oficiálně oznámí konec občanské války.

Kriegel je v lednu 1939 několik kilometrů od španělsko-francouzských hranic a bere do ruky zbraň ne jako lékař, ale jako voják. František byl v čele jednoho polského oddílu, se kterým bojoval. Naším úkolem bylo tehdy bojem zdržovat nepřítele, a umožnit tak (interbrigadistům) útěk do Francie. Ustupovali jsme mezi posledními a tam, na francouzských hranicích, předal František bojovou zástavu inspektorovi mezinárodních brigád, francouzskému poslanci André Martymu,76 popsal Krieglovo bojové nasazení Leopold Hofman, který se ústupu také účastnil. Kriegel se tak stal členem poslední jednotky, která zajišťovala evakuaci do Francie, kde – jak doufali, je čeká dobré přijetí – bojovali přece za svobodu a demokracii. Kriegel má ostatně v tu chvíli v kapse potvrzení velícího důstojníka z Barcelony, Antonia Cordóna, právě ze dne poslední přehlídky, z 28. října 1938, které říká: Když opouští půdu, kterou přišel hájiti uvedený major-lékař, vláda Republiky projevuje mu tímto osvědčením vděčnost národa, kterou si zasloužil svou věrnou oddaností a chováním, k dobru Španělska ve druhé válce o jeho nezávislost.77 Jenže ve Francii žádné laskavé přijetí nečekalo. Ustupující bojovníci, mezi nimi přes šest set československých interbrigadistů, se ocitli ve francouzských koncentračních táborech. To byla tragédie. To byl konec,78 uzavírá Kriegel pozdější vzpomínku.

Podmínky v táboře St. Cyprien, kde se Kriegel ocitá na konci února 1939, byly žalostné. Vojáci bez veškerého vybavení žili na písečné ploše ohrazené ostnatým drátem, hlídáni koloniálním vojskem. Podmínky v táboře dobře dokresluje dopis, který ze St. Cyprien 24. února 1939 posílá do Prahy svým přátelům František Šustr, tedy Josef Pavel. Hlídají nás černoši. Bijí Španěly, na nás si tak netroufají. Mně ukradli hodinky z ruky násilím. V noci, když jsem spal v autu, v den, kdy jsme přijeli, mě napadli bodáky a okradli. Agitují tady pro cizineckou legii, ovšem bez úspěchu. Jídlo je slabé, v prvých dnech nám nedali vůbec nic. Mnozí jsou okradeni a nemají vůbec nic. Psaní nám umožňují dělnické organizace, které nám platí známky. Četníci využívají naší bídy a okrádají nás. Jsou kamarádi kuřáci, kteří prodali i boty za pár balíčků cigaret. Prostě je to hrozné. Tak nás chtějí přinutit do legie a zdemoralizovat. Dva roky jsme bojovali i pro zájmy Francie, zůstalo nás několik, a jednají s námi jako se zvěří.79

Také Kriegel využije možnosti poslat z tábora domů dopis a píše svému předválečnému příteli Františku Janouchovi staršímu,80 který ho v listopadu 1936 jako jediný doprovázel k vlaku do Španělska a u něhož si nechal v úschově několik věcí. Žádá jej o zaslání svého lékařského diplomu. Československo prožívá půlrok své druhé republiky a je zjevné, že brzy bude ještě hůř. Tam se teď vrátit nemůže. Své právě získané bojové a lékařské zkušenosti by v Praze využil asi jen stěží. Je čas vydat se dál a doklad o vzdělání se může hodit.

Než ale k jeho zaslání v srpnu 1939 došlo, Kriegel se musel vypořádat s dalšími úskalími. V Gurs, kam byl ze St. Cyprien přesunut, rozdělili francouzští velitelé tábora vězněné vojáky do ostrovů podle národností. Kriegel byl přidělen k polským zajatcům a měl zde vykonávat lékařskou službu. Doslova holýma rukama, bez jakéhokoli vybavení.81 Protestuje a žádá, aby francouzská vláda uvolnila prostředky na nákup nejnutnějších zdravotnických potřeb. A znovu se ozvou ti, kteří řeší spíše ideologii než reálnou situaci. Člen kádrové komise interbrigád ve Španělsku Edoardo d’Onofrio v roce 1940 o tom incidentu podal výmluvné hlášení pro moskevské ústředí Kominterny: Kriegel v koncentračním táboře Gurs (Francie) působil komplikace během zřízení zdravotnické služby. Například, když bylo potřeba zajistit v táboře zdravotnickou službu s použitím disponibilních prostředků, odmítl, s poukazem na to, že je potřeba nejprve získat dezinfekční přístroje, sprchy a nádrže na vodu. Nehledě na jeho názor soudruzi z tábora zajistili vše vlastními prostředky a uvedli do provozu uspokojivou zdravotnickou službu.82 Dobrý komunista si má prostě poradit i v takové situaci, hlásají poněkud absurdně političtí pracovníci v táboře Gurs. Toto odmítnutí jej na dlouhou dobu rozkmotřilo se stranickou buňkou polské skupiny. Na počátku dubna byli Poláci i s jinými interbrigadisty převezeni do tábora v Gurs. Franta bude odstrčen od stranického života a od lékařské práce v táboře.83

V táboře Gurs mezi interbrigadisty na jaře 1939 operují také pracovníci Norského výboru pro pomoc demokratickému Španělsku. Tentokrát agitují pro pomoc Číně a s Čínským červeným křížem organizují pomoc proti japonské invazi. Tuto výzvu se Kriegel rozhodne vyslyšet. Zvažoval podle svých pozdějších slov také odjezd do Anglie, ale Čína a boj na straně tamních komunistů se mu jevily jako logičtější pokračování jeho snah, a také zde jistě hrála roli možnost pokračovat v lékařské službě na bojišti.84

4.
Kche Li-ke
Asijská fronta 1939–1945

Nechtějme věci přibarvovat do růžova, válka je zlá a zlo.1

František Kriegel

Stručnost, s jakou po válce Kriegel vždy popisoval svou čínskou anabázi, dává tušit, že pro něj nebyla právě snadnou životní zkušeností. (Ke Španělsku se vracel později často a rád.) V poválečném popisu svého působení pro ÚV KSČ si s několika dramatickými lety svého života poradil pár slovy: S pomocí Norského výboru pro pomoc demokratickému Španělsku jsem jako jeden ze skupiny dvaceti lékařů, bývalých členů mezinárodních brigád, odjel 12. srpna 1939 do Číny, kde v rámci Čínského červeného kříže se organizovala pomoc při reorganizaci lékařské služby čínské armády, bojující proti japonské invazi. Do hlavního stanu Červeného kříže jsme přijeli v říjnu 1939.2 Tato nevysvětlená stručnost zavdala také později mnoho podnětů ke spekulacím a lživým výkladům, nejen v padesátých letech, ale i po roce 1969 a po Chartě 77. Kriegel byl viněn, že léčil Čankajška, že v Číně dělal kdoví co, když o tom tak málo říká. V sedmdesátých letech se tyto pomluvy snažil ze svého exilu ve Švédsku korigovat například Krieglův přítel fyzik František Janouch: Rudé právo a jiné československé listy o Krieglovi šíří zprávy, že za války bojoval na Čankajškově straně a že byl dokonce jeho osobním lékařem. Protože Čína je daleko a od té doby uplynulo již skoro čtyřicet let, nebude na škodu připomenout mladším čtenářům i partajním propagandistům, že v této době byla mezi komunistickou stranou Číny a Kuomintangem vytvořena jednotná fronta a celá státní správa, jakož i všechny armády byly podřízeny vedení Čang Kaj-šeka, a že v této jednotné armádě pracovali sovětští poradci, sovětští vojenští odborníci, letci atd.3

Zaměstnat Japonce, jak jen to půjde

Spor mezi Japonskem a Čínou trval od mukdenského incidentu v roce 1931, kdy v září obsadila japonská císařská vojska Mandžusko a zřídila tam svou loutkovou vládu s císařem Pchu-I v čele. Postupně Japonsko ovládlo celou severní Čínu a vnitřní Mongolsko.4 V této situaci, pro Číňany ne právě optimistické, oznámila Komunistická strana Číny v červenci 1938, že v boji proti Japonsku se po deseti letech občanské války spojila s Kuomintangem a vytvořili to, co se v Evropě nepovedlo, jednotnou frontu proti fašismu. Časopis Rundschau tak 7. července 1938 mohl upozornit na usnesení prezidia Výkonného výboru Kominterny, které podpořilo Čínu v jejím boji proti Japonsku a plamenně vyzvalo všechny komunistické strany, aby pomohly.5 Kominterna se na přelomu let 1938 a 1939 zaměřila na organizování pomoci Číně v podstatě stejnými prostředky a postupy, jaké si vyzkoušela ve Španělsku. Uvědomoval si to také František Kriegel: Čína prožívala období (…) zlepšeného poměru ke straně – po dohodě v roce 1937 – a období po dohodě mezi Čínskou komunistickou stranou a Sovětským svazem. V té době byla v Číně značně početná sovětská vojenská mise, setkal jsem se tam s poradcem pro zdravotnictví, který svého času byl hlavním sovětským poradcem republikánských sil ve Španělsku – generálem zdravotní služby sovětské armády – v armádním sboru, kterému jsem byl přidělen, pracoval rovněž sovětský poradce.6

Veškerou státní moc a armádu v Číně pod sebe nicméně nesoustředili komunisté, ale Čankajšek. Také díky tomu se mu dostalo rozsáhlé pomoci od USA a Velké Británie, zvláště po útoku Japonců na Pearl Harbour 7. prosince 1941. Hlavní deviza Čankajškových jednotek tkvěla v navázání japonských sborů na sebe, takže pak nemohly být využity při taženích v Barmě, Indii či Tichomoří.7 Nešlo přitom o nějaké okrajové boje; ze všech sedmdesáti milionů životů, které druhá světová válka zmařila, patřila rovná desetina Číňanům. Navíc podmínky v Číně byly nelidské – hladomor vyvolaný Japonci, nedostatečné zásobování, lidé lovili mravence, živili se kořeny stromů, jedli bláto.8 Po vpádu do Nankingu Japonci zmasakrovali na dvě stě tisíc Číňanů. Ti ovšem ne a ne kapitulovat, a tak Japonci posílali do Číny další a další vojska, která jim pak při bojích v Indočíně, Barmě nebo Tichomoří chyběla.9 Jako by to samo o sobě nestačilo, začal se postupně znovu komplikovat vztah mezi Čankajškovým Kuomintangem a Maovou Komunistickou stranou Číny – komunisté sice provozovali partyzánskou válku proti Japoncům, nicméně při tom sledovali také své vnitropolitické cíle a například se jim podařilo znesvářit Čínský červený kříž a právě zahraniční lékaře, kteří přišli ze Španělska, což jejich situaci v průběhu bojů v roce 1941 komplikovalo.10

Roky 1940 a 1941 byly v japonsko-čínské válce zásadní. Chu-pej, kde se v té době Kriegel u svých čínských jednotek pohyboval, zažívala japonskou ofenzivu. Francie, která mezitím kapitulovala, odevzdala Japonsku Indočínu a s ní i své letecké a námořní základny. Vznikla Osa Berlín-Řím-Tokio. Spojené státy americké uvalily na Japonsko embargo ve snaze podpořit Čínu a udržet ji v boji. Japonci však vojska doplňovali dalšími branci a postupovali. V dubnu čínská vojska vyhrají v bitvě u Šang-žao a Japonsko uzavírá s Moskvou dohodu o neútočení, aby nemuselo čelit náporu na dvou frontách. Rusko pak vypovídá materiální pomoc Čankajškovi. Čínský incident, jak této válce lakonicky říkali Japonci, se protáhne až do konce druhé světové války. Čankajšek se dočká podpory nejen z USA, ale také z Velké Británie. Američané v Číně vybudují několik základen, Japonsko je sice vyčerpáno početně i ekonomicky, ale přesto v roce 1940 schválí enormně vysoký státní rozpočet. Polovinu tvoří výdaje na armádu, a tak se císařství podaří na čas Čínu takřka odříznout od světa a držet ji v šachu.

Španělský doktor

Během jara 1939 zorganizoval Norský výbor s pomocí komunistických stranických skupin mezi interbrigadisty zadržovanými ve Francii první dvacítku lékařů původem z Rakouska, Německa, Kanady, USA a také Československa. Smlouvu s Norským výborem Kriegel podepisuje 12. srpna 1939 v Marseille, téhož dne s palubní jízdenkou první třídy odplouvá na lodi Aeneas do Číny a 27. října 1939 se ocitá v Hong Kongu spolu se dvěma desítkami dalších lékařů, kterým zde budou říkat „španělští doktoři“, i když mezi nimi nebyl jediný Španěl. Kvůli lepší komunikaci dostali i čínská jména. A tak byl Kriegel mezi svými čínskými spolubojovníky znám jako Kche Li-ke.11

V prosinci 1939 byl Kriegel poslán jako lékařský poradce k čínskému armádnímu sboru do oblasti Chu-nan a Ťiang-si, poté byl přidělen k 27. armádnímu sboru v Chu-nanu a Chu-pej.12 U Chu-nanu od září 1939 probíhaly krvavé bitvy mezi čínskými a japonskými vojsky, zvláště při první bitvě o Čchang-ša, kde japonská císařská armáda utrpěla rozsáhlé ztráty. Bojiště v Číně vynikala především bezhlavostí útoků, agresivitou na obou bojujících stranách a válečnými zvěrstvy páchanými na zajatém nepříteli, ale i na civilním obyvatelstvu. Především právě v letech 1941 a 1942, kdy se v Číně pohybuje František Kriegel, se Japonci snažili dobýt území ovládaná čínskými komunisty. Řídili se při tom politikou „trojnásobného ničení“, vyjádřenou heslem: Všechno spal, všechno ukradni, každého zabij. (…) V újezdním městě Ta-lien vyvraždili téměř veškeré obyvatelstvo, město Ši-lie vypálili, házeli lidi do roztopeného kotle, čemuž „humorně“ říkali „jízda vlakem“, nebo do kotle s vařící vodou, což byla pro změnu „jízda autem“. Dále párali Číňanům břicha, vyjímali vnitřnosti, nalévali do břicha petrolej, zapalovali ho a na válečných zajatcích nacvičovali bodákový útok.13 Na obou stranách bojiště docházelo k nelidským zločinům, ale také k bezpříkladnému hrdinství.

Z bojišť ve Španělsku byl Kriegel jistě zvyklý na mnohé, i tam se upalovali oponenti poražení v boji, i tam se páchala zvěrstva na civilním obyvatelstvu. Překvapila ho ale brutalita v Asii, onen horor na Východě, jak čínsko-japonskou válku nazval jeden historik.14 Nebo, jak řekl Kriegel dříve, jen přibyla další vráska na čele? Sdělný v tomto ohledu příliš nebyl. Jen na konci života, v roce 1978, si do deníku při čtení novinových článků o tehdy aktuálních bojích v Asii poznamenal: Vybavují se mi známé scény z válečných bojišť; vyprázdněné vesnice, opuštěné příbytky, zbořené domy, mrtví, mrtvý dobytek, hořící domy a jiné budovy, silnice poznamenané trhlinami po bombardování ze vzduchu a dělostřelectvem. (…) Třídění raněných, utrpení raněných při transportu k lékařským stanicím (…) nedostatek pomoci raněným, zejména těm těžkým. Bída a utrpení. Kontrast mezi povznesenou náladou vojáků na cestě k frontě a plně lidské reakce, jakmile se nalezli na bojišti, vystaveni nebezpečí. Obě strany nasadí maximum technických prostředků k ničení živé síly.15

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kriegel: Voják a lékař komunismu.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.