Podivuhodná historie sexu

Vyšlo také v tištěné verzi

Kate Listerová

Podivuhodná historie sexu – e-kniha

Copyright © Paseka, 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Přeložila Petra Diestlerová

A CURIOUS HISTORY OF SEX

First published in 2020 by Unbound

All rights reserved

Copyright © Kate Lister, 2020

Translation © Petra Diestlerová, 2022

ISBN tištěné knihy: 978-80-7637-287-0

ISBN ePUB: 978-80-7637-351-8

ISBN MOBI (Kindle): 978-80-7637-353-2

ISBN PDF: 978-80-7637-352-5

Pro moji rodinu (promiňte!)

Úvod

Potlačené emoce neumírají.
Jsou pohřbeny zaživa a později o sobě dají
vědět ošklivějšími způsoby.
Sigmund Freud

Sex je jedna z věcí stírajících veškeré společenské rozdíly; abych parafrázovala markýze de Sade v podání Geoffreyho Rushe: „Jíme, spíme, sereme, šukáme a umíráme.“1 Touha překračuje hranice kultur, genderu i třídy. Příliš se nestará o naše „pravidla“, a jak by vám pověděl každý, koho kdy přistihli se staženými kalhotami, ještě méně se stará o zdravý rozum. Samozřejmě, lidé dělají mnohem víc, než že pouze jedí, serou a šukají – od zvířat nás odlišuje náš intelekt. A v tom právě spočívá jádro problému. Prohlásit, že si lidé sex zkomplikovali přílišným přemýšlením, je v podstatě eufemismus.

Veškerý život na této planetě sdílí touhu se rozmnožovat, avšak lidský druh vyniká nekonečně složitými a rozmanitými způsoby, jimiž se snaží uspokojit své sexuální touhy. V knize Forensic and Medico-legal Aspects of Sexual Crimes and Unusual Sexual Practices (2008, Forenzní a lékařsko-právní aspekty sexuálních trestných činů a neobvyklých sexuálních praktik) uvedl profesor Anil Aggrawal 547 různých parafilních sexuálních zálib a podotkl, že „podobně jako alergii může i sexuální vzrušení způsobit cokoli pod sluncem, včetně slunce“.2 A pokud vás to zajímá, když vás sexuálně vzrušuje slunce, říká se tomu „aktirastie“.

Lidé jsou také jediní živočichové, kteří své sexuální touhy stigmatizují, trestají a ostouzejí. Ačkoli všechna zvířata mají pářicí rituály, žádný pakůň nikdy nešel na terapii, protože zápolil se svým latexovým fetišem. Včelí královna se v jednom zátahu spáří až se čtyřiceti partnery, vrátí se do úlu ulepená semenem a svírající utrhaná přirození svých obětí, a žádný trubec ji neprohlásí za děvku. Samci paviánů vesele šukají jeden druhého, jak je den dlouhý, a nemusejí mít strach, že je někdo pošle do převýchovného tábora pro gaye. Ale vina, kterou my lidé cítíme kvůli svým sexuálním touhám, může být ochromující, a ti, kdo poruší „pravidla“, se často dočkají tvrdých trestů.

Kolumbijský spisovatel Gabriel García Márquez jednou napsal, že „každý má tři životy: veřejný, soukromý a tajný“.3 Paradoxně právě v tom tajném se projevujeme nejupřímněji. Tuto svou upřímnou součást nutíme zůstávat vskrytu, neboť kvůli systémům, které jsme vytvořili, je neslučitelná s naším veřejným a soukromým životem. Ve snaze ovládnout svou tajnou část proměnili lidé sex v otázku morálky a vybudovali složité sociální struktury, které mají naše nutkání potlačovat. Abychom to dostali pod kontrolu, vymysleli jsme kategorie: homosexuální, heterosexuální, monogamní, panenský, promiskuitní atd. Jenže sexualita odmítá úhledně zapadnout do škatulek vytvořených lidmi; přetéká z nich a v tu chvíli začínají potíže. Když se pokoušíme své touhy potlačovat, stane se z nich zlomová linie, která se táhne pod základy našich struktur morálky, etiky a slušnosti. Jenže jakmile se snese růžová mlha, lidé jsou přesto ochotní riskovat zemětřesení, aby dosáhli orgasmu.

Samotný sexuální akt se od chvíle, kdy jsme poprvé zjistili, co se kam strká, příliš nezměnil. Penisy, jazyky a prsty zkoumají ústa, pochvy a řitě v touze po orgasmu už od dob, kdy se lidé vyplazili z prvotní bažiny. Mění se pouze společenské scénáře, které diktují, jak je sex kulturně vnímán a prováděn. Například podle Pornhubu, největšího pornografického serveru na internetu, je od roku 2007, kdy stránka vznikla, nepřetržitě celosvětově nejvyhledávanějším výrazem slovo „lesbický“. V Nizozemsku se četnost vyhledávání slova „lesbický“ zvýšila mezi lety 2016 a 2018 o 45 %.4 Lze tudíž odůvodněně prohlásit, že Nizozemci jsou velmi pro lesbický sex. Ovšem bývaly doby, kdy sex mezi děvčaty zdaleka tolik neoceňovali. V letech 1400–1550 bylo v Nizozemí zaživa upáleno 15 žen coby „sodomitky“.5 Ty, které popravě unikly, čelily jiným krutým trestům. V roce 1514 byly Maertyne van Keyschoteová a Jeanne van den Steeneová z Brugg obě veřejně zbičovány, kat jim opálil vlasy a byly vyhnány z města za to, že se dopustily „jistého závažného druhu nepřirozeného hříchu sodomie s několika mladými dívkami“.6 O šest set let později je „nepřirozený hřích sodomie s několika mladými dívkami“ nejčastěji sledovanou kategorií porna mezi potomky stejných lidí, kterým připadalo rozumné házet lesby do ohně.

Četnost vyhledávání výrazu „porno pro ženy“ vzrostla na Pornhubu do roku 2018 o 359 %, přičemž ženy sledovaly lesbická pornovidea o 197 % častěji než muži v témže roce. To by nepochybně značně šokovalo doktora Williama Actona (1813–1875), který tvrdil, že „většinu žen (naštěstí pro ně) příliš netrápí sexuální pocity jakéhokoli druhu“.7 A co by si o tom pomyslel redaktor listu Sunday Express James Douglas (1867–1940), to opravdu těžko říct. V roce 1928 Douglas strhal průlomový lesbický román Radclyffe Hallové Studna osamění a napsal, že tato „morová rána ničí mladou generaci. Rozvrací mladé životy. Špiní mladé duše.“ Douglas žádal, aby se společnost „očistila od lepry těchto malomocných“.8 A přesto se o devadesát let později miliony žen po celém světě ukájejí při pohledu na takovou „morovou ránu“ a naše malomocné duše přežívají. To je ale báječná doba k životu.

Tato kniha pojednává o tom, jak se v průběhu dějin měnily postoje k sexu. Seznamuje čtenáře s pozoruhodnými dějinami sexuality a některými z věcí, které provádíme sobě a jiným ve snaze dosáhnout všemocného orgasmu (či ho odepřít). Není to komplexní studie pojednávající o každé sexuální libůstce, zvláštnosti či rituálu napříč kulturami a časem, neboť to by vyžadovalo sepsání encyklopedie. Je to pouhá kapka v oceánu, pádlování na mělkém okraji dějin sexu, ale stejně doufám, že u toho příjemně navlhnete. Snažila jsem se volit témata, která poskytují užitečný kontext otázkám, o nichž se diskutuje dnes, jako je gender, sexuální zahanbování, krása, jazyk a způsoby regulace touhy. Vybírala jsem témata blízká mému srdci, jako jsou dějiny sexuální práce, hluboce emotivní témata jako potraty a rovněž témata, která mě rozesmála, jako „koukolový chleba“ nebo orgasmy na bicyklu. Ačkoli je snadné vysmívat se pošetilostem, jimž lidé v průběhu dějin věřili, a doufám, že se zasmějete i vy, je mnohem užitečnější si uvědomovat, jak podobní jsme našim předkům, a zamyslet se díky tomu nad vlastními názory a postoji. Sex dodnes lidi po celém světě rozděluje a na mnoha místech představuje otázku života a smrti. Tyto postoje se budou znovu a znovu měnit – doufejme, že k lepšímu. Nikdy však nedospějeme k sexu bez stigmatu či hanby, jestliže nejprve nezjistíme, odkud jsme vzešli.

Poznámka k používání jazyka

Vstupujete do míst se zvýšeným rizikem, pokud jde o výskyt vulgárních a urážlivých výrazů. Toto je kniha, která odkrývá historické postoje k sexu a genderu. Naši předkové měli málo pochopení pro fluidní povahu genderu a vnímali ho jako binární a biologicky podmíněný. V důsledku toho většina historických materiálů v této knize definuje ženy jako osoby, které mají pochvu, a muže jako osoby, které mají penis. Například v kapitole o dějinách slova „kunda“ se „kundou“ rozumí ženský genitál. Dneska víme, že některé ženy mají kundy, a jiné ne, stejně jako je mají někteří muži a jiní ne. Ale naši předkové nenahlíželi na gender či biologii takto – „kundu“ považovali za ženský genitál. Ačkoli to moderním uším může připadat urážlivé, je nezbytně nutné znát historické postoje k genderové identitě a sexuální morfologii, abychom naplno pochopili, proč dnešním kulturním narativům dominuje heteronormativita a konstrukty binární maskulinity a feminity.

Slangová slova použitá v této knize skutečně existují a uvádím u nich datum, kdy byla poprvé zaznamenána. Hlavním zdrojem historického slangu pro mě byl Dictionary of Slang Jonathona Greena, který můžu vřele doporučit, pokud se chcete dovědět víc.

Poznámka k českému překladu

Vzhledem k odlišnému vývoji českého a anglického jazyka bylo nutné kapitoly vysvětlující terminologii poněkud upravit. Česká slangová slova použitá v této knize skutečně existují, ale neexistuje pro ně vědecky podložená lexikografická práce s daty prvního zaznamenaného výskytu, jako je anglický Dictionary of Slang, proto byla datace vypuštěna. Pokud se chcete dovědět víc, doporučuji ke studiu knihy Kryptadia K. J. Obrátila, Slovník nespisovné češtiny J. Huga a Šmírbuch jazyka českého Patrika Ouředníka. (PD)

Sex
a
slova

„Škoda že je kurva“

„Kurva“ v dávných časech

V boji za společenskou rovnoprávnost představuje jazyk důležité bojiště. Jak to výstižně vyjádřil lingvista Daniel Chandler: „Jazyk náš svět nejen zaznamenává či označuje, on ho také utváří.“1 Jazyk je proměnlivý a tvárný; formuje společenské postoje, místo aby je pouze vyjadřoval. Abychom si uvědomili, jak se jazyk vyvíjí, stačí se podívat na to, co bylo kdysi běžnými termíny popisujícími lidi tmavší barvy pleti: „kříženec“ či „míšenec“ bylo dřív naprosto přijatelné označení pro osobu smíšené rasy, stejně jako „barevný“ byl neutrální výraz pro osobu tmavé pleti. Taková slova nebyla považována za urážlivá, pouze za popisná, a občas se stále používají, byť naštěstí méně často. Ale když rozebereme mocenské struktury, které jsou v takových termínech implicitně obsažené, začneme chápat, jak slova posilují a utvářejí naši skutečnost. Člověk, který je „kříženec“, je z definice spojením něčeho lepšího s něčím horším, je to půlčlověk, nikoli právoplatný člověk. Člověk, který je „barevný“, byl metaforicky „nabarven“, což implikuje původní žádoucí stav nebýt barevný (tedy být bílý); posiluje to odlišnost a předpokládá hierarchii ras. Možná si implikace takových výrazů ani neuvědomujeme, ale popisovat někoho tímto způsobem pouze posiluje rasistické postoje – jak píše Chandler, utváří to naši skutečnost, místo aby ji to pouze zaznamenávalo.

Jazyk, který odráží lidství popisované osoby či osob, je neustále ve vývoji, a ačkoli se politické korektnosti často dostává opovržení, společenské rovnosti nedosáhneme a ani jí dosáhnout nemůžeme, jestliže marginalizované skupiny popisujeme jazykem, který pouze posiluje stigma. Na jazyk a označování se zaměřuje velká část debaty ohledně práv LGBTQ, tělesného vzhledu, ageismu a samozřejmě genderu.

Děvka babylonská z Lutherovy bible, 1534

Skutečnost, že si některé skupiny původně urážlivá označení přivlastňují, je lingvistické minové pole, jehož pravidla nejsou nikde zapsaná, ale všichni víme, že existují. „Buzna“, „děvka“, „čubka“ atd. můžou v rámci určitých skupin fungovat jako začleňující, a dokonce láskyplné výrazy. Jako heterosexuální bílá žena nemůžu nazvat gaye „buznou“, ale v určitém kontextu můžu říct kamarádce „děvko“, ačkoli heterosexuální muž to udělat nemůže – nicméně gay by nejspíš mohl (opravdu minové pole). Když si lidé, které určitý výraz dříve stigmatizoval, tento výraz přivlastní, je to akt vzdoru, který připravuje utlačovatele o moc, upevňuje vědomí identity mezi dříve utlačovanými a ukazuje establishmentu politicky nekorektní prostředníček. Mnozí samozřejmě tvrdí, že taková slova bez ohledu na kontext pouze posilují předsudky, neboť nikdy nedokážou úplně setřást historickou zátěž – vytvářejí skutečnost, místo aby ji zaznamenávala. Slovo „kurva“ si také nyní určité skupiny v komunitě sexuálních pracovnic přivlastňují a hrdě se k němu hlásí (zatímco jiné je naprosto odmítají).

Pravdou je, že jsem udělala chybu, když jsem na webových stránkách Whores of Yore (Kurvy z dávných dob) použila výraz „kurva“ (whore): není to moje slovo, a pokud nejste sexuální pracovnice, není ani vaše. Je to urážka, kterou tyto pracovnice dennodenně slýchají od těch, kdo je chtějí ponížit a zahanbit, a to jsem si tehdy naplno neuvědomila. Použila jsem slovo „kurva“ coby narážku na sexualitu, jež překračuje společenské hranice (podobně jako slova „děvka“ či „běhna“), nikoli jako označení pro ženu, která prodává sex. Vždycky jsem předpokládala, že to slovo má mnohem větší významový rozsah. Dostalo se mi zpětné vazby od četných sexuálních pracovnic, které vyjadřovaly pochybnosti nad tím, jak slovo „kurva“ používám, a chvíli jsem vážně uvažovala, že je změním. Ale dějiny toho slova jsou důležité a chtěla bych na ně upozornit. Diskusi ohledně skutečného významu slova „kurva“ totiž stojí za to vést.

Německý dramatik Georg Büchner (1813–1837) jednou napsal, že „svoboda a kurvy jsou ty nejkosmopolitnější věci pod sluncem“.2 Co však slovo „kurva“ skutečně znamená? Kde se vzalo a co musí člověk udělat, aby si tento konkrétní titul vysloužil? Proč Janu z Arku, která zemřela jako panna, nazývali „francouzskou kurvou“? A proč na Alžbětu I., „panenskou královnu“, útočili její katoličtí nepřátelé jako na „anglickou kurvu“? Francouzští revolucionáři přezdívali Marii Antoinettu „rakouská kurva“; Anna Boleynová byla „Velká kurva“ a během prezidentské kampaně v roce 2016 označovali Trumpovi přívrženci Hillary Clintonovou opakovaně jako „kurvu“.3 Možná si myslíme, že víme naprosto přesně, co máme na mysli, pokud se někdy rozhodneme prohlásit o někom, že je „kurva“, ale ten výraz je historicky i kulturně složitý. Je zatížený víc než tisíciletím snah ovládat a zostuzovat ženy stigmatizací jejich sexuality.

Anglické slovo whore je tak staré, že se jeho přesný původ ztrácí v mlhách času, ale lze je vystopovat ke staroseverskému slovu hora (cizoložnice). Hora má celou řadu variant, jako dánská hore, švédská hora, nizozemská hoer a starohornoněmecká huora. Pokud se vrátíme ještě hlouběji k protoindoevropskému jazyku (společnému předku indoevropských jazyků), kurva má kořeny ve slově qâr, které znamená „milovat, toužit“. Qâr je základ, z nějž vznikla v dalších jazycích slova pro milence/milenku, jako latinské carus, staroirské cara a staroperské kama (ve významu „toužit“).4I „Kurva“ není slovo univerzální; Austrálci, lidé amerických Prvních národů či domorodí Havajané nemají žádné označení pro „kurvu“ a vlastně ani pro prostituci.

Od 12. století bylo slovo „kurva“ urážkou pro sexuálně nečistou ženu, ale neznamenalo výslovně sexuální pracovnici. Thomas z Chobhamu ve 13. století definoval kurvu jako kteroukoli ženu, jež souloží mimo manželství (ať zvedne ruku každá, která se právě dověděla, že je pro 13. století kurva).5 Shakespeare použil slovo „whore“ ve svých hrách téměř stokrát, a to včetně Othella, Hamleta a Krále Leara; v těchto textech však daný výraz neznamená osobu, která prodává sex, nýbrž promiskuitní ženu. Divadelní hra Johna Webstera Bílá ďáblice (The White Devil, 1612) zkoumá narativy ohledně žen, které se chovají špatně. V jedné pamětihodné scéně postava Monticelsa definuje, co je kurva:

Vám mám vykládat, co je to kurva?
Budiž, popíšu vám je přesně. Za prvé
jsou otrávená sladkost, jedovaté
voňavky, šalba, čáry alchymistů,
v bezvětří ztroskotané lodi. Kurvy
jsou kruté ruské zimy, pusté, jako
kdyby příroda zapomněla jaro.
Nejlepší strava pro pekelný oheň,
nejhorší daň, jakou kdy člověk platí,
daň z masa, pití, šatů, spánku, snad
i z hříchu, prokletí a zatracení,
právnické kličky, které způsobí,
že pro jediné slovo může chudák
přijít o vše, co má. Co jsou to kurvy?
Lichotný zvon, jenž cinká stejným hlasem
k svatbě i k pohřbu. Bohatá kurva
je truhla naplněná vydíráním
a vyprázdněná hnusným hýřením.
Horší než uříznutý viselec,
v kterém se felčar hrabe, aby dokázal
nedokonalost lidí. Co je kurva?
Falešná mince: ať ji razil, kdo chtěl,
přivede do neštěstí každého,
který ji přijme.6II

Kardinál Monticelso to sice nepřiznává, ale jeho zuřivou tirádu pohání strach z žen, strach, že by mohly získat nad muži moc; že by mohly dokázat mužům jejich nedokonalost. Tady není kurva sexuální pracovnice, je to žena, která má autoritu nad mužem a musí být zostuzena a umlčena za každou cenu.

Historicky se slovo „kurva“ používalo k útoku na osoby, které narušovaly status quo a společensky se prosadily, a obvykle bylo používáno ve snaze dostat danou ženu opět pod sexuální kontrolu a ovládnout ji. Ale na rozdíl od slova „prostitutka“ se „kurva“ neváže na profesi, nýbrž na předpokládaný morální stav. Proto bývají mocné ženy, které nic nepojí se sexuálním obchodem, napadány jako „kurvy“: Mary Wollstonecraftová, Phúlán Déví, dokonce i Margaret Thatcherová byly prohlašovány za kurvy. To slovo je pokusem zahanbit, ponížit a v konečném důsledku si podrobit jeho terč a průměrná žena z ulice se označení kurva dočká se stejnou pravděpodobností jako některá ze světových vůdkyň, možná ještě s větší.

Příklady „neženského vyjadřování“ z New Art of Mystery of Gossipping (1770, Nové umění tajemství klevet). Text v obrázku: „Vylez ven, ty čubko, já si tě podám.“ „Polib mi prdel, kurvo, pohraju si s tím tvým paroháčem.“

„Kurva“ je dneska ošklivá urážka, ale nazvat někoho kurvou v raném novověku se považovalo za natolik závažné nactiutrhání, že vás dotyčná mohla žalovat pro pomluvu.III Zdaleka nejčastějším prohřeškem v takových soudních sporech bylo prohlášení nějaké ženy za „kurvu“ plus myriády dalších variant téhož: „smradlavá kurva“, „prodejná kurva“, „ožralá kurva“, „kurva v krajkových spodničkách“ a „psí kurva“, což jsou všechno zaznamenané urážky.7

V roce 1664 jistá Anne Blaggeová prohlásila, že ji Anna Knutsfordová nazvala „neštovičnatou kurvou“.8 Nebohá Isabel Yaxleyová si léta páně 1667 stěžovala na sousedku, jež o ní prohlašovala, že je „kurva“, která „podrží za rybu v ceně jedné pence“.9 Roku 1695 Susan Townová z Londýna obvinila Jane Adamsovou, že na ni křičela „jen pojď ven, ty kurvo, a podrbej si svoji prašivou zadnici jako já“.10 V roce 1699 obvinila Isabel Stoneová z Yorku jistého Johna Newbalda z toho, že ji nazval „kurvou, sprostou kurvou a pochcanou kurvou … čubkou a pochcanou čubkou“.11 A roku 1663 byl Robert Heyward předveden před cheshirský soud za to, že nazval Elizabeth Youngovou „prosolenou čubkou“ a „odpornou kurvou“. U soudu tvrdil, že může dokázat, že Elizabeth je kurva, a ona by měla jít domů a „smýt si skvrny ze svého pláště“.12

K dokázání pomluvy bylo třeba předvést svědka dané urážky, doložit skrze svědka, který se zaručil za váš charakter, že je obvinění nepravdivé, a uvést, jak byla takovými výroky poškozena vaše pověst. Tresty za urážku na cti se pohybovaly od pokut a povinnosti veřejné omluvy až po exkomunikaci (ačkoli to bylo vzácné). Příkladem takového trestu je rozsudek z roku 1691, kdy byl jistý William Halliwell odsouzen k tomu, aby se veřejně omluvil v kostele Peteru Leighovi za očernění jeho charakteru:

Já, William Halliwell, jsem zapomněl na svou povinnost obracet se ke svým bližním s láskou a milosrdenstvím a pronesl jsem veřejně několik skandálních, urážlivých a vyčítavých slov o Peteru Leighovi a vůči němu … Tímto odvolávám řečená slova v úplnosti jako falešná, skandální a nepravdivá … S nepředstíranou lítostí nyní doznávám a uznávám, že jsem mu převelice ukřivdil a ublížil mu.13

Označení „kurva“ bylo mimořádně poškozující, neboť přímo ovlivňovalo hodnotu ženy na sňatkovém trhu. Takže když Thomas Ellerton nazval v roce 1685 Judith Glenderingovou „kurvou“, která chodí „od stodoly ke stodole“ a „od dráteníka po šumaře“, nebyla to pouze urážka, ale bránil jí tím, aby si našla manžela.14 V roce 1652 Cicely Pedleyová udala, že byla nazvána „kurvou“ se záměrem „zabránit jí ve sňatku s osobou dobré kvality“.15 Mohlo to mít dopad i na obchodní situaci. V roce 1687 jeden smírčí soudce rozhodl, že označení hostinského manželky za „kurvu“ si zaslouží trest, neboť nepříznivě ovlivnilo obchody.16

Řadu žalob za nactiutrhání podali manželé, jejichž ženy někdo nazval kurvami. Prohlásit něčí manželku za kurvu byla obzvlášť závažná urážka, neboť se nedotýkala pouze ženy, ale zároveň naznačovala, že její manžel je paroháč, a zpochybňovala jeho schopnost svou choť sexuálně uspokojit. Například v roce 1685 byl jistý Abraham Beaver obviněn z toho, že řekl Richardu Winnellovi „běž domů, ty paroháči, a najdeš v posteli se svou ženou Thomase Foxe“.17

Google Ngram Viewer: frekvence slova „kurva“ (whore) zaznamenaná v anglické literatuře v letech 1500–2008

Ačkoli žaloby od mužů za urážku na cti byly méně časté, mívaly rovněž sexuální povahu. V roce 1680 pohnal Thomas Richardson před soud Elizabeth Aborneovou z Londýna za výrok, že „má penis prolezlý syfilidou“.18 Muži byli také označováni za „kurevníky“, „paroháče“, „obšourníky“, „smilníky“ a v jednom případě za „žárlivostí šíleného hlupáka a osla“.19 Muži žalovali osoby, které je označily za zloděje, žebráky nebo opilce. Například v roce 1699 pohnali Thomase Hewetsona před soud za to, že nazval Thomase Daniela žebrákem: „Byl to žebrák a chodil po hrabství ode dveří ke dveřím žebrotou.“20

Koncem 17. století došlo k nápadnému poklesu počtu žalob za urážku na cti předkládaných církevním soudům. Historici o příčinách dlouze diskutují. Mohlo to být tím, že jak se města rozrůstala a množství obyvatel se zvyšovalo, soudy se začaly více zabývat jinými trestnými činy než ženami, které jedna druhé nadávaly do „pouličních kurev“ a „neštovičnatých kurev“. Možná došlo ke kulturnímu posunu a tahat vzájemné slovní výpady před soud přestalo být v módě.

V roce 1817 britské soudy vyhlásily, že „nazvat vdanou či svobodnou ženu kurvou není v očích soudu trestný čin, neboť smilstvo a cizoložství jsou záležitostmi duchovního, nikoli světského odsouzení“.21

Jak ukazuje níže uvedený graf, od 17. století došlo k výraznému poklesu užívání slova „kurva“. Až do konce 17. století měl ten výraz stále právní význam a v letech 1679–1800 hrál roli v celkem 163 soudních sporech u britského Ústředního trestního soudu (Old Bailey). Historici, například Rictor Norton, zkoumali, jakým způsobem slovo „prostitutka“ či „laciná prostitutka“ nahradilo slovo „kurva“ v právní terminologii označující osobu, která prodává sexuální služby.22 Mám podezření, že prudký propad v používání slova „kurva“ na konci 17. století souvisí s jazykovým posunem od právní terminologie k čisté urážce.

Dneska se slovo „kurva“ obecně považuje za urážlivé a hrubé. Nicméně podobně jako „děvka“ je i „kurva“ slovo ve stavu reklamace a lze je použít k přímé reakci na ostouzení, které s sebou neslo po stovky let. „Kurva“ je sice možná urážka, avšak pramenící ze strachu ze ženské nezávislosti a sexuální autonomie. Posun významu od ženy, která touží, k urážce, jež má tu touhu zahanbit, kopíruje kulturní postoje k ženské sexualitě. Já slovo „kurva“ nepoužívám k zostouzení, nýbrž jako výraz uznání všem ženám, které otřásaly kulturním vnímáním natolik, aby si takové označení vysloužily. Používám je, abych propíchla hanbu, kterou s sebou nese. Používám je pro připomenutí, že slova, která si vybíráme, mají vliv na to, jak se vzájemně vnímáme, a jazyk se neustále vyvíjí. Historicky vzato, pokud toužíte, jste kurva; máte-li sexuální styk mimo manželství, jste kurva; pokud překročíte meze a ohrožujete „muže“, jste kurva. Historicky vzato jsme všechny kurvy.

Gustave Courbet: L’Origine du Monde, 1866

I České slovo kurva, původně staročesky hurva, pochází z německého Hure, původně huru, huor, hore, tudíž etymologie je patrně podobná, a jeho obdoby se vyskytují v řadě nejen slovanských jazyků, pozn. překl.

II Webster, John: Bílá ďáblice, přeložil František Fröhlich, Praha: Dilia, 1982. Pro účely tohoto textu bylo překladatelem použité slovo „děvka“ („kurva“ byla zřejmě pro česká jeviště příliš odvážná) zaměněno za slovo „kurva“, pozn. překl.

III Třemi vynikajícími zdroji, kde se můžete dočíst víc o tudorovských soudních sporech kvůli urážce na cti, jsou: Dinah Winch: „Sexual Slander and its Social Context in England c. 1660–1700, with Special Reference to Cheshire and Sussex“ (Sexuální pomluvy a jejich společenský kontext v Anglii v letech 1660–1700, se zvláštním přihlédnutím k hrabstvím Cheshire a Sussex), nevydaná dizertační práce, The Queen’s College, Oxford University, 1999; Bernard Capp: When Gossips Meet: Women, Family, and Neighbourhood in Early Modern England (Oxford Studies in Social History) (Když se sejdou drbny: ženy, rodina a sousedství v Anglii raného novověku), Oxford: Oxford University Press, 2003, a Rachael Jayne Thomas: „‚With Intent to Injure and Diffame‘: Sexual Slander, Gender and the Church Courts of London and York, 1680–1700“ („‚S úmyslem zranit a očernit‘: Sexuální pomluvy, gender a církevní soudy v Londýně a v Yorku, 1680–1700“), nevydaná diplomová práce, University of York, 2015.

„Ošklivé slovo pro
ošklivou věc“

Dějiny kundy

Miluju slovo kunda. Miluju na něm všechno. Nejen to, co označuje, tedy vulvu, vaginu a stydké pysky (což jsou všechno kundí rozkoše a zakrátko se k nim vrátíme), ale rovněž čistě způsob, jak to slovo zní a vypadá. Miluju ten prostý výraz.

Zbožňuju, jak ty první tři hlásky (k u n) zvučně duní celým slovem, dokud je nezastaví plozivní souhláska D a úderné A na konci. A líbí se mi taky, jak ta důrazná K a D lemují něžnější zvuky UN, takže člověk může vypálit to slovo jako střelu, nebo naopak protáhnout první i druhou slabiku k zesílení dramatického účinku: kúúúúúndáááá!

Miluju to slovo, protože je rozkošně nestydaté, nekonečně zábavné a podobně jako slyšitelný vykřičník dokáže zarazit rozhovor na místě. Walter Kirn nazval kundu (cunt) „atomovou bombou angličtiny“ a měl naprostou pravdu.1 Líbí se mi všeobecná použitelnost toho slova. V Americe je vnímáno jako mimořádně hrubé, zatímco v Glasgowě může jít o něžné oslovení: „Miluju tě, ty malá kundičko“ je výraz, který lze běžně slyšet v glasgowských dětských pokojích. No dobře, to není pravda, ale Skotové skutečně využívají kundu s mimořádnou lingvistickou obratností. V knize Irvinea Welshe Trainspotting z roku 1993 se objevuje 731 kund (ačkoli do filmu se jich dostalo jenom devatenáct).

Ale víc než cokoli jiného miluju čistě sílu toho slova. Fascinuje mě posvátný status kundy jako, abych citovala Christinu Cladwellovou, „nejsprostšího ze všech sprostých slov“.2 Pokud jde o „nejurážlivější“ slovo v angličtině, horkými kandidáty jsou samozřejmě rasové urážky. To slovo na N je hluboce urážlivé kvůli svému historickému kontextu. Nejde pouze o popisný výraz, nýbrž o označení, které se užívalo k dehumanizaci černochů a k ospravedlňování některých z největších hrůz v lidských dějinách. Usnadňovalo zotročování a týrání milionů lidí, neboť lingvisticky odpíralo černochům rovnost s bělochy. Takže chápeme, proč jsou rasové nadávky odporně urážlivé, ale kunda? Copak nikomu jinému nepřijde divné, že jedním z nejhrubších anglických výrazů je označení pro vulvu? Nebo že to slovo vůbec může být řazeno na stejnou úroveň sprostoty jako rasistické výrazy pramenící z nejtemnějších a nejhorších lidských krutostí? Pokud vím, kunda neumožnila rasovou genocidu, takže se musíme ptát: jak se stalo, že je kunda tak sprostá? Co udělala kunda špatně?

Nejdřív se zkusme zaměřit na etymologii.IV Kunda je stará. Je tak stará, že její přesný původ mizí v mlhách času a etymologové se stále dohadují, kde se do psí kundy kunda vzala. To slovo je staré minimálně několik tisíc let a dá se vystopovat ke staroseverskému kunta a protogermánskému kunt, ale ve starších dobách se jeho původ ztrácí. Slova příbuzná kundě se vyskytují ve středověku ve většině germánských jazyků: v němčině se objevuje kutte, kotze a kott. Švédové mají slovo kunta; Nizozemci conte, kut a kont a v angličtině kdysi existovalo slovo cot (které se mi docela líbí a myslím, že by si zasloužilo vzkříšení).V A tady začínají spory: nikdo si totiž není úplně jistý, co kunda vlastně znamená. Někteří etymologové soudí, že pochází z protoindoevropského kořene „gen/gon“, což znamená „vytvářet, stávat se“. Tento kořen lze rozpoznat v moderních slovech jako gonády, genitálie, genetika a… gen. Jiní mají teorii, že kunda pochází z kořene gune, což znamená „žena“ a objevuje se ve slově „gynekologie“.3 Kořen, který etymology fascinuje nejvíc, je „cu“. „Cu“ se spojuje se ženským principem a tvoří základ anglických slov „cow“ (kráva) a „queen“ (královna).4 „Cu“ má souvislost s latinským cunnus („vulva“), což zní nápadně podobně jako kunda (ačkoli někteří etymologové tvrdí, že tam žádná souvislost není), z čehož vzešlo francouzské slovo con, španělské coño, portugalské cona a perské kun ().5 Moje oblíbená teorie o kundě je, že „cu“ rovněž znamená mít vědomosti. „Cunt“ (kunda) a „cunning“ (mazanost) pravděpodobně pocházejí ze stejného kořene – „cunning“ původně znamenalo moudrost či znalosti, nikoli prohnanou vynalézavost jako dnes, zatímco „can“ a „ken“ se staly předponami odvozenin jako „cognition“ (vědomí).6 V dnešním Skotsku, pokud někdo něčemu „ken“, tak tomu „rozumí“. Ve středověku slovo „quaint“ (zvláštní, podivný) znamenalo jak znalost, tak kundu (ale o tom více později). Diskuse stále nekončí, avšak každopádně se zdá, že kunda je trochu záhada.

Víme tohle: kunda (cunt) je v angličtině nejstarší slovo pro vulvu či vaginu (možná i nejstarší v Evropě). Jejím jediným rivalem v boji o titul nejstaršího označení pro „chlapce v loďce“ je jóni (vulva, zdroj, lůno). Angličtina si výraz jóni vypůjčila ze starého sanskrtu kolem roku 1800 a dnes si jej přivlastňují různé novospirituální skupiny v naději, že když budou svoji „krucipitku“ nazývat jóni, vyhnou se hrůzám kundy a proniknou k nějakému starobylému uctívání „mandolíny“. Samozřejmě ironií je, že kunda a jóni možná pocházejí ze stejného protoindoevropského kořene. A navíc je kunda mnohem feminističtější, než by kdy mohly vagina či vulva doufat.

Vagina se začala objevovat v lékařských textech v 17. století a pochází z latinského vagina, což znamená pouzdro či pochva (na zbraň). Vagina je něco, kam se zasouvá meč; to je její veškerá etymologická funkce – být obalem na meč (penis). Ohledně svého významu a funkce spoléhá na penis. Stejně dobře bychom tu věc mohli nazývat „ptákovnice“ nebo „futrál“. Mimochodem, na světě je mnoho lingvistů, kteří se popadají za citlivá místa, když si lidé pletou vaginu a vulvu: abychom si to ujasnili, vagina neboli pochva je elastická trubice ze svalů, která spojuje dělohu s vulvou, zatímco vulva je to vnější zařízení (složené ze stydkého pahorku, poševní předsíně, velkých a malých stydkých pysků, klitorisu, hráze a Bartholiniho žláz). Vulva pochází z konce 14. století a je odvozena z latinského vulva, což znamená „lůno“ – podle některých zdrojů by mohla pocházet ze slova volvere, balit. Ve svém latinském slovníku z roku 1538 definoval Thomas Elyot vulvu jako „lůno nebo maternici jakékoli zvířecí samice, rovněž maso, které Římané připravovali z břicha prasnice, buď té, která vrhla mladé, nebo byla březí“.7 Takže význam slova vulva rovněž vychází z toho, že jde o nádobu na penis – nebo o pochybnou flákotu z březí římské svině.

John Speed: Mapa Oxfordshire a Oxfordské univerzity, 1605.
Gropecuntelane je zvýrazněna

Kunda je však starší než oba tyto termíny a pochází z protoindoevropského slova, které znamená žena, znalost, tvůrce či královna, což v sobě má mnohem větší sílu než slovo, které víceméně znamená „držím ptáka“. A navíc kunda označuje celý ten krám dohromady, uvnitř i venku. Když dojde na kundu, není třeba nic puntičkářsky oddělovat. Slova jako vulva a vagina jsou lingvistické pokusy nabídnout sterilizované, lékařsky pojaté alternativy ke kundě. A pokud vás tohle všechno nepřesvědčilo k přestupu do týmu kunda, v roce 1500 definoval Wynkyn de Worde vulvu jako „v angličtině kunda“.8 Kunda není slang; kunda je originál. Takže kunda je kmotřička veškerých označení pro „kamilku“ – potom se však nabízí otázka: byla kunda vždycky tak vulgární jako dneska?

Jednoduchá odpověď zní ne. Pro středověké mysli byla kunda slovo prostě popisné, možná trochu nestydaté, jak už kundy bývají, ale rozhodně ne urážlivé. Skutečnost, že kunda pronikla do de Wordeova slovníku a do lékařských textů, naznačuje, jak běžné to slovo bylo. Když John Hall překládal v 16. století lékařský text Chirurgia Parua Lanfranci od Lanfranka z Milána, za kundu se nestyděl a popisoval, že „u žen je vchod do měchýře krátký a těsně přiléhá ke kundě“.9 Nejranější užití slova kunda (cunt) v Oxford English Dictionary pochází z roku 1230 a jde o londýnskou ulici ve čtvrti červených luceren v Southwarku – rozkošně pojmenovanou „Gropecuntelane“ (Ulička osahávání kund).10 A zcela přesně odpovídala svému označení: byla to ulička na osahávání kund. V mnoha středověkých britských městech se nacházela nějaká taková Gropecuntelane (případně její variace jako Grapcunt, Groppecuntelane, Gropcunt Lane). Keith Briggs odhalil Gropecuntlane v Oxfordu, Yorku, Bristolu, Northamptonu, Wellsu, Great Yarmouthu, Norwichi, Windsoru, Stebbingu, Readingu, Shareshillu, Grimsby, Newcastlu a Banbury. Všechny tyto ulice byly bohužel později přejmenovány, obvykle na „Grape Lane“ nebo „Grove Lane“.11

„Sheela na gig“ (rytina nahé ženy s přehnaně zdůrazněnou vulvou) z 12. století na kostele v Kilpecku, hrabství Herefordshire, Anglie

Skotové sice možná říkají svým přítelkyním kundy, ale ve středověku tak podle všeho lidé říkali svým dětem. Kunda se navíc objevuje v řadě středověkých britských příjmení (ačkoli dost pravděpodobně šlo o přezdívky): Godwin Clawecunte (1066), Gunoka Cuntlesová (1219), John Fillecunt (1246) a Robert Clevecunt (1302) jsou všechno zaznamenaná jména. A pokud vám vyhlídka na setkání se slečnou Gunokou Cuntlesovou na Gropecuntelane nepřipadá dostatečně lákavá (ale měla by!), v norfolských daňových záznamech z roku 1328 je uvedena jistá slečna Bele Wydecunthe (široká kunda).12 A když už je řeč o jménech na téma kunda, ve svém výzkumu humorných příjmení objevil Russell Ash celou rodinu Cuntových, která žila v 19. století v Anglii: Fanny Cuntovou (narozenou 1839), jejího syna Richarda „Dicka“ Cunta a její dcery, Ellu Cuntovou a Violet Cuntovou.13

Středověká literatura je podobně plná kund. Kniha The Proverbs of Hendyng (kolem 1325, Hendyngova přísloví) obsahuje tuto radu mladým ženám: „Dávejte svou kundu chytře a vznášejte (své) požadavky po sňatku“ (ʒeve þi cunte to cunni[n]g, and craue affetir wedding).14

Velšská básnířka z 15. století Gwerful Mechainová doporučovala svým kolegům básníkům, aby oslavovali „závěs na pěkné veselé kundě“, který „pleská na pozdrav“.15 Středověká společnost byla sexuálně mnohem svobodnější, než si představujeme, a jeden z důvodů, proč tehdejší lidé nepovažovali kundu za sprostou, spočíval v tom, že sprostý jim nepřipadal ani sex. Rozhodně nešlo o žádnou sexuálně nevázanou utopii, ale středověcí lidé se také nebatolili po světě v pásech cudnosti, jak se nám snaží namluvit populární mytologie. Sex byl zdrojem značného humoru i erotiky a představoval naprostý středobod manželského života; přístup k sexu jako k něčemu hluboce pohoršlivému se rozvinul až v raném novověku.

Historicky se slova, která znamenají největší tabu, přesunula od rouhání k tělesným funkcím, a nyní se posouvají k rase. Nadávky, které by vás ve středověku dostaly do vážných potíží, byly ty rouhavé. Pokud byste si skřípli ve 13. století citlivá místa do zipu, patrně byste vykřikli něco jako „pro Kristovy rány“, „ježíšmarjá“ nebo „probohasvatýho“ či jinak brali jméno boží nadarmo. Kunda byla ve srovnání s tím slovo čistě popisné a vhodné pro všechny příležitosti. Nebylo zjemněle stydlivé, přehnaně medicínské ani humorně groteskní – kunda byla kunda.

Středověkým autorem, který vrhal do svých textů kundy s přesností vojenského dronu, je Geoffrey Chaucer (1343–1400). Slovo, které Chaucer používá v Canterburských povídkách a v Domě slávy, ovšem není „cunt“, nýbrž „queynte“. Čtenář však nemůže mít žádné pochybnosti, co to slovo označuje – Žena z Bathu se o tom vyjadřuje zcela jasně:

What eyleth yow to grucche thus and grone?
Is it for ye wolde have my queynte allone?

(Co trápí tě, že tak naříkáš a sténáš?
Že bys chtěl jen pro sebe mou kundu?)16VI

Nejslavnějším Chaucerovým vtípkem o kundě je ten v „Povídce mlynářově“, v němž „queynte“ znamená jak vědomosti, tak kundu (vzpomínáte si ještě na ten společný kořen?):

As clerkes ben ful subtile and ful queynte,
An prively he caughte hire by the queynte,
And seyde, „Ywis, but if ich have my wille,
For deerne love of thee, lemman, I spille.“

(Student byl velmi hbitý a prohnaný,
rychle ji chytil za kundu
a řekl: „Jestli mi nebudeš po vůli,
tak láskou k tobě, drahá, puknu.“)17VII

Slovo „quaint“ coby synonymum pro „cunt“ se objevuje i v řadě dalších děl. Ve svém italsko-anglickém slovníku z roku 1598 je John Florio uvádí jako synonymní a definuje slovo potta jako „a cunt, a quaint“ a slovo pottuta jako „to, co má kundu, s kundou, quainted“.18 Hravý dvojitý význam slova „quaint“ se vynořuje znovu v básni Andrewa Marvella „To His Coy Mistress“ (Své zdráhavé milence):

Nor, in thy marble vault, shell sound
My echoing song: the worms shall try
That long preserved virginity:

And your quaint honour turn to dust;
And into ashes all my lust.19 VIII

Objevily se i teorie, že Shakespearovo „acquaint“ v Sonetu XX (1609) je hříčkou s „quaint“ a „cunt“. A jestli někdo uměl využít komediální sílu dobře umístěné kundy, tak právě William Shakespeare. Ve třetím jednání, druhé scéně Hamleta se titulní hrdina ptá Ofélie: „Lady, shall I lie in your lap?“ Ofélie odpoví: „No, my lord.“ Hamlet se jí pak zeptá: „Do you think I meant country matters?“20 Když hrál Hamleta David Tennant, zdůraznil první slabiku takto: „Cunt-ry matters.“IX Ve Večeru tříkrálovém (jednání třetí, scéna pátá) popisuje Malvolio rukopis své zaměstnavatelky: „There be her very Cs, her Us, and her Ts: and thus makes she her great Ps“ – což je dvojitá slovní hříčka s „cunt“ (kunda) a „piss“ (moč).21X Status nesmrtelného barda jako oplzlého chlípníka se sice diskrétně zametá pod kulturní koberec, ale jeho práce jsou plné lascivních narážek a žertů o genitáliích. V roce 1807 šokovaný Thomas Bowdler všechny obhroublé šprýmy vyškrtal, aby ta díla mohly bezpečně číst ženy a děti, a vydal soubor The Family Shakespeare (Rodinný Shakespeare), který je dokonale kundprostý. K mnoha úpravám tohoto vydání patří mimo jiné to, že Ofélie v Hamletovi nespáchá sebevraždu, z Jindřicha IV. úplně zmizela postava Doll Tearsheetové (sexuální pracovnice) a v Romeovi a Julii se Mercutiova šťavnatá poznámka „ručička hodin se už zas vztyčila na ciferníku a ukazuje dvanáct“XI změnila na „ručička ciferníku ukazuje poledne“.22 Jeho počin obohatil angličtinu o slovo „bowdlerizovat“, tedy odstraňovat části textu, které jsou považovány za nevhodné.

S kundou volně zacházeli ve svých necudných baladách i Shakespearovi současníci, neboť necítili žádnou potřebu halit ji do dvouznačných narážek. Ragionamenti della Nanna e della Antonia (1534–1536) od Pietra Aretina doporučují čtenářům, aby se vyhýbali květnatým eufemismům a prostě řekli kunda: „Mluvte jasně a říkejte šukat, kunda a pták; jinak vám nikdo nebude rozumět.“23 Skotská divadelní hra Philotus (1603) obsahovala slova „sáhni dolů a popadni její kundu“.24 A Mercurius Fumigosus (1654) oslavuje „kundu a dobrou společnost“.25 Nicméně fakt, že slavní autoři jako Shakespeare a Marvell používali kundu coby šťavnatou pointu a zahalovali ji do slovních hříček a zastřených narážek, naznačuje, že v Shakespearově době už začínala cenzura kundy.

Není náhodou, že zhruba v té době vznikaly první zákony namířené proti sexuálně obscénním materiálům. V Británii první návrh zákona omezujícího „knihy, pamflety, popěvky, písně a další díla, která propagují lascivní hříšnou lásku“ sepsal v roce 1580 William Lambarde.26 Licensing Act (licenční zákon) z roku 1662 zakazoval publikaci jakýchkoli „kacířských, pobuřujících, schizmatických či pohoršlivých knih či brožur, v nichž je prosazována jakákoli názorová doktrína, jež je v rozporu s křesťanskou vírou“.27 Jazyk je mocným nástrojem společenské kontroly: když začal být potlačován sex, ze slov souvisejících s tělesností se stalo tabu. Koneckonců, jak bychom si mohli užívat tělesnou sexualitu beze studu, když sama slova, která používáme k hovoru o ní, k přemýšlení o ní nebo k psaní o ní, jsou považována za obscénní? Ellis Cashmore prohlásil, že zavržení kundy jako vulgárního výrazu je výsledkem masové sexuální cenzury a vzestupu „cudnosti“: „S pravidly přišla etiketa a s etiketou přišla dvornost a s dvorností přišla cudnost a slovo ‚kunda‘ odkazovalo k částem těla, které bylo třeba skrývat a utajovat.“28 Především ženská sexualita podléhala cenzuře a trestům a kunda byla očividným symbolem všeho, co se puritánská pravidla snažila potlačit.

V 17. století už kunda získala sílu šokovat a spisovatelem, který si skutečně užíval opojně zvrácené přijetí kundy, byl John Wilmot, hrabě z Rochesteru (1647–1680). Rochester byl anglický básník a dvořan Karla II. Ztělesňoval zhýralost a sexuální nevázanost a jeho základním životním postojem bylo „fuck you“. Cromwellův parlament se snažil sexualitu potlačovat a Rochester se vznesl k nechvalné proslulosti na vlně uvolnění sexuálního útlaku, která se vzedmula, když puritánská vláda skončila. Geoffrey Hughes kdysi výstižně popsal Rochestera jako člověka, který si užíval „pohled na svět z úrovně rozkroku“.29

Wilmotova báseň „Rada kurevníkovi“ začíná takto:

Jestli chceš být šťastný šoustač,
dbej na kundy, kam ho strkáš,
na choroby, co působí pálení,
podagru a píštěle v prdeli.30

Touhu po milence popsal slovy „Každičká její část mě nažhavila, / ruka, noha, pouhý její pohled je kunda“ (1680). Jeho divadelní hra Sodoma z roku 1684 zahrnuje postavy jako „Královna Kundodajka“ a její komorná „Kundolína“. V básni „Procházka v St James’s Parku“ (1672) se vyskytne kunda hned osmkrát, jak básník stále víc žárlí na další amanty své milenky.

Tvá chlípná kunda se domů courá
semenem půlky města zvlhlá
a moji kapku slupne pak
jako nášup po hostinách.
A jindy zas kunda zduřelá
máčkou, co lačně vypila
nosičům ze zad a lokajům
hltavě, rujně ze svalů…31

Bylo by lákavé číst Rochesterovo dílo jako oslavu sexuality, avšak kundy a jejich majitelky se u něj stávají terčem prudkého hněvu a nenávisti. V Sodomě definuje kundu „jako lacinou špinavou výlevku lásky“ a tvrdí, že „ta, která má kundu, je kurva“. Jeho verše jsou plné ponižujících, groteskních popisů nemocných, olysalých, kousavých, krutých kund. V „Procházce v St James’s Parku“ svou nenávist k ženám (a genitáliím), po nichž touží, promítá do jiných mužů a označuje je jako „roztoužené podvraťáky“, kteří se honí za kundou.

Ilustrace z knihy The School of Venus, or the Ladies Delight (Venušina škola aneb Rozkoše žen), 1680

Ta pyšná čubka si vodí v parku
houf roztoužených podvraťáků,
čmuchajících hned tam, hned tudy
za vilným pachem slané kundy.32

V 17. století se kunda už rovněž používala jako opovržlivá synekdocha pro ženu, zejména pro sexuální ženu – podobně jako se dnes ženám někdy rozkošně říká „píči“. V roce 1665 píše Samuel Pepys o prášku, který by měl způsobit, „že se všechny kundy ve městě potáhnou za ním“, a jistá balada z roku 1675 varuje, že „s městskými kundami neradno si zahrávat“.33

V 18. století už byla kunda považována za obscénní a nepěkné slůvko. Ve svém Classical Dictionary of the Vulgar Tongue (1785, Klasický slovník vulgárního jazyka) definuje Francis Grose kundu jako „ošklivé jméno pro ošklivou věc“ a místo ní navrhuje eufemismus „the monosyllable“ (jednoslabičné slovo).34 Jaká útlocitnost od člověka, který coby běžná synonyma pro „ženský orgán“ uvádí „medvědí ucho“, „salon paní Fujkové“ a „humří mísa“. „Cunny“ (kundička), odvozenina od kundy, a „quim“ jsou výrazy, které se rozšířily v 18. století. Skandální román Johna Clelanda Fanny Hill z roku 1748 byl zcela kundprostý a Cleland se vychloubal, že v něm nepoužil jediné hrubé slovo. Výroční almanach londýnských sexuálních pracovnic Harris’s List (1757–1795, Harrisův seznam) se kundě rovněž vyhýbá a raději píše o „mechových jeskyňkách“ a „Venušiných pahorcích“.35

„Les charmes de Fanny exposés“ (rytina VIII) z románu
Fanny Hill, 1766

Nicméně jeden autor 18. století používá kundu právě kvůli její schopnosti šokovat. Je to markýz de Sade (1740–1814). U něj se najdou „kundičky“, „ošoustané kundy“, „otevřené kundy“, „hezké kundy“, „vykřičené kundy“, „krvavé kundy“, „šukané“, „lízané“ a „ničemné“ kundy. Když zatřesete jakoukoli jeho knihou, vypadne kunda. Sade na kundách ujížděl. Jeho La Philosophie dans le Boudoir (1795) obsahuje perly jako:

Lawson Tait: Diseases of Women and Abdominal
Surgery (Ženské choroby a břišní chirurgie), 1877

Potom se znovu umístím do jejího konečníku; vy mi místo kundy, kterou mi nabízela ona, nastavíte sedínku, čili přijmete, jako to činila ona, její hlavu mezi svá stehna; já budu cucat díru do vaší sedínky, jako jsem cucal její kundu, vy se uděláte, já učiním totéž, během čehož má ruka, objímajíc hezké tílko této kouzelné novicky, jí bude šimrat poštěváček, aby se zasvíjela rovněž.36 XII

Markýz de Sade se vyžíval v psaní extrémní, úchylné pornografie a jeho opakované používání kundy místo mdlých eufemismů, jaké najdete ve Fanny Hill, je pouze důkazem toho, že si kunda vysloužila postavení nejsprostšího slova v západním světě.

Navzdory tvrzením, že viktoriáni sexualitu potlačovali, pornografie plynula pod povrchem viktoriánské prudérnosti jako řeka slizu v Krotitelích duchů II. Není pochyb, že kunda byla vulgární slovo. Ale přesně kvůli tomu se viktoriánské erotické materiály prohýbají pod tíhou kund. Erotické romány jako The Lustful Turk (1828, Chlípný Turek), The Romance of Lust (1873, Romance chtíče), Early Experiences of a Young Flagellant (1876, Rané zážitky mladého flagelanta) od Rosy Coote, Miss Bellasis Birched for Thieving (1882, Slečna Bellasis potrestána výpraskem za krádež) od Etonensise, The Autobiography of a Flea (1887, Autobiografie blechy) a Venus in India (1889, Venuše v Indii) od „kapitána Charlese Devereauxe“ představují přímo bombardování kundami. The Pearl (Perla) byl pornografický časopis, který vycházel v Londýně v letech 1879–1880, než byl zakázán kvůli zveřejňování obscénních materiálů. Většina čísel zahrnovala sbírku limericků či „říkadel“, která si s kundou užívala spoustu legrace.

Byl jeden mladý muž ze Džajpuru,
který si uplácal kundu z jílu.
Jenže jeho péra žárem
stala se z ní cihla rázem
a sežehla předkožku muže ze Džajpuru.

Mladá dáma z Edinburghu
drbala si ráno kundu,
její táta zvolal: „Zlato,
chytlas muňky, jak mám za to.“
„Pravda, tati, já z nich snad umřu.“37

Invocation à l‘amour, 1825

A právě v 19. století se začala kunda používat jako obecná urážka. Podle Oxford English Dictionary se první doložené užití kundy jako nadávky objevilo v roce 1860: „A když dojeli do Charlestonu, museli se dle zvyku porozhlédnout po předsedovi, a tak vybrali Kundu.“38

Možná jedním z nejzásadnějších okamžiků pro kundu ve 20. století byl zákaz románu D. H. Lawrence Milenec Lady Chatterleyové (Lady Chatterley’s Lover, 1928) a následný soudní proces kvůli obscénnosti. Román obsahuje čtrnáct kund.XIII Když Gerald Gould v roce 1932 recenzoval revidovanou verzi, podotkl, že „nutně byly vypuštěny pasáže, jimž autor nepochybně přičítal velký psychologický význam – význam tak zásadní, že byl ochotný čelit kvůli nim zostuzení, nepochopení a cenzuře“.39 Kniha způsobila senzaci nejen kvůli tomu, jak otevřeně se v ní píše o sexu a ženské sexuální rozkoši, ale také proto, že používá sex ke smazání třídních hranic. Sex patří k nejrovnostářštějším věcem na světě, a navzdory všem svým titulům, penězům a privilegiím má lady Constance Chatterleyová kundu: je to sexuální bytost. Sexuální touha a rozkoš nerespektují třídní hierarchii. Lawrence používá v textu slovo kunda, neboť je to jediné slovo, které dokáže vyjádřit touhu i Constancinu pudovou sexualitu a zároveň podvrátit představy společnosti, jež vnímala ženy jako asexuální manželky a matky. Lawrence zachází s kundou šokujícím způsobem, ale zároveň nesmírně něžně a vášnivě; pro Lawrence je kunda skutečně nádherná věc. V jedné z klíčových scén románu vysvětluje Mellors Constanci rozdíl mezi kundou a obcováním.

„Ty holka moje zlatá! Máš tu nejlepčí kundičku na světě. Dyž chceš! Dyž se ti to líbí.“

„Co je to?“ zeptala se.
„To nevíš? To seš ty sama tam vevnitř, tam, kde sem v tobě nejčko byl, a kdes mě ty v sobě cejtila, halt všecko to vevnitř tam v tobě.“
„Halt všecko to vevnitř tam v tobě,“ zasmála se. „To je tedy slovo! Tak to bude něco jako obcování?“
„Ale kdepak! Vobcování sou jenom ty pohyby při tom. Vobcujou i zvířata. Kundička seš ty sama a to je daleko víc, dyť ty seš přece něco docela jinýho než takový zvíře, i dyž taky vobcuješ. Kunda! To je na tobě to nejhezčí, holka moje zlatá!“40XIV

Kunda: „to je na tobě to nejhezčí, holka moje zlatá“ – myslím, že jsem nikdy neslyšela úžasnější definici kundy. Bohužel, navzdory Lawrenceovým snahám a porotě, která se shodla, že i dílo plné kund má uměleckou hodnotu, se kunda dosud do zdvořilé společnosti nevrátila. James Joyce použil v Odysseovi (1922) kundu pouze jedinkrát, a to když nazval Svatou zemi „šedou zkornatělou kundou světa“.41XV Joyce nicméně bez zábran píše o kundě v soukromých erotických dopisech své manželce Noře, kterou roztomile nazývá „šukacím ptáčkem“. A šokující sílu kundy si oblíbili američtí beatnici. V „Kvílení“ (1956) píše Ginsberg o „vizi vrcholné kundy“.42 Jenže ta kunda je tam právě proto, aby šokovala. Do mainstreamových kinosálů pronikla kunda až v roce 1971, ve filmu Tělesné vztahy (Carnal Knowledge), v hlavních rolích s Jackem Nicholsonem a Ann-Margret. Jonathan Fuerst, kterého hraje Nicholson, křičí na Bobbie (Ann-Margret): „Tohle je ultimátum? Odpověz mi, ty panovačná, kastrující, ničemná kundo!“43 V Exorcistovi (česky Vymítač ďábla, 1983) se kunda objeví dvakrát jako přídavné jméno (např. „zkunděná dcera“). Původně tam byla i třetí kunda, která ale padla pod stůl při závěrečném střihu, ve scéně, kdy vyšinutá Regan říká svému doktorovi, ať nestrká prsty do její kundy.44 Všimli jste si, že jediná kunda, která byla odstraněna, je ta, která skutečně znamená vulvu? Což platí o většině kund v kinematografii – daleko častěji se používají jako urážka než k označení genitálií.

Jak 20. století pokračovalo, kunda si upevnila své postavení hrubé nadávky. Do ctihodného slovníku Oxford English Dictionary pronikla až v sedmdesátých letech. Ale v roce 2014 přidal OED k heslu „cunt“ slova „cunty, cuntish, cunted a cunting“; „cunty“ (kundí) se definuje jako „vysoce protivné či nepříjemné“; „cuntish“ (zkunděný) znamená „nepříjemná osoba či chování“; „cunted“ znamená být opilý a „cunting“ je intenzifikátor značící „hodně, velmi“.45 Není pochyb, že kunda je velmi pružné slovo, nicméně pořád šokuje. V roce 2016 Ofcom (regulační úřad britských komunikací) seřadil sprostá slova podle míry vulgárnosti a kunda v něm obsadila krásné první místo.46 Doporučení Britské rady pro klasifikaci filmů stanoví, že slovo kunda lze použít s vyšší frekvencí pouze ve filmech označených 18+.

Kunda si rovněž udržuje napjatý vztah s feministkami, které se nedokážou rozhodnout, zda je to slovo osvobozující, nebo ponižující. Mnohá feministická hnutí se pokoušela si kundu přisvojit. Judy Chicago vedla v sedmdesátých letech hnutí „Cunt art“ a vytvářela umělecká díla, která agresivně používala „kundu“, aby prorazila prudérní postoje k ženské sexualitě. Kniha Ingy Musciové z roku 1998 Cunt: A Declaration of Independence (Kunda: deklarace nezávislosti) inspirovala hnutí zvané „Cuntfest – oslava žen“. V roce 1996 Eva Enslerová uvedla v premiéře v HERE Arts Centre novou divadelní hru zvanou Monology vaginy (The Vagina Monologues). Ve hře vystupují různé postavy, které mluví o vnímání své identity, o své sexualitě a o tom, jak se staví ke svým vaginám. Jeden monolog má název „Návrat ke kundě“ a je to oslava kundy:

Miluju to slovo.
Nedokážu se ho nabažit.
Nedokážu ho přestat říkat.
Cítíte se na letišti trochu podrážděná?
Prostě řekněte KUNDA a všechno se změní.
„Co jste to řekla?“
„Řekla jsem KUNDA, přesně tak,

ŘEKLA JSEM KUNDA, KUNDA, KUNDA, KUNDA.“
Je to skvělý pocit.
Zkuste to. Jen do toho. Do toho.
KUNDA.
KUNDA.
KUNDA.
KUNDA.47

Publikum je povzbuzováno k tomu, aby sborově volalo KUNDA a společně vnímalo výbušnou moc toho slova. Monology vaginy byly průlomovou produkcí feministického divadla. Ale ačkoli s Enslerovou v mnohém souhlasím a soudím, že hulákat „kunda“ při čekání na zavazadla po letu s Ryanairem je vysoce terapeutické, její dílo nezpůsobilo tak masovou proměnu přístupu ke kundě, v jakou bychom snad doufali. Možná už kundu není možné zachránit pro slušnou společnost. Ale pořád zůstává hluboce mocným a mimořádným slovem.

Označení pro ženské genitálie bývají klinická (vagina, vulva, stydké pysky atd.), dětinská (mušlička, prcinka, pipinka, buchtička, fifinka, jůlinka atd.), odtažitá (tam dole, věcička, soukromé partie), vysoce sexuální (píča, mrnda, prcna atd.), hrubá (ptákovnice, futrál, škvíra, díra atd.), nebo odkazují k nepříjemným pachům a vzhledu (bobr, medvěd, špinka, drn, chlupajzna, ústřice s fouskem, slanina z komína). Kunda v sobě nic z toho nenese. Kunda je kunda. Označení pro vulvu se očividně neustále snaží popřít právě tu věc, kterou popisují – vaše genitálie nejsou „mezinoží“ ani „chlupatá krabice“. Bohužel, stejně jako slovo kunda je bez ustání cenzurováno, i kundy samotné jsou kulturně cenzurovány až k bodu, kdy jediné kundy, které se považují za přijatelné, jsou vyholené, ovoskované, chirurgicky upravené, naleštěné, vydrbané parfemovanými čisticími prostředky a servírované se třpytkami. Obchod s vaginoplastikami vzkvétá a nyní si můžete nechat upravit stydké pysky, rekonstruovat panenskou blánu a nechat instalovat osvěžovač vzduchu (to je vtip). Je vůbec divu, že se nedokážeme vyrovnat s kundou a uchylujeme se k označení „tam dole“? Kunda možná navždycky zůstane stát na hanbě, ale rozhodně je mnohem méně urážlivá než mnohá synonyma v nabídce. A přestože lidé trvají na tom, že budou nazývat kundu vaginou nebo vulvou, aby se nikoho nedotkli, stojí za to si pamatovat, že kundu taky nazýváme pochvou – obalem na ptáka, krabicí na penis.

Kunda je možná považována za vulgární slovo, ale je to slovo staré a poctivé. A také původní: všechno ostatní přišlo až potom.

Vítejte v #TýmuKunda.

IV Vzácnou náhodou je etymologie anglického „cunt“ a českého „kunda“ velmi podobná, pozn. překl.

V „Oxford English Dictionary“, Oed.Com, 2018 http://www.oed.com/view/Entry/45874?redirectedFrom=cunt#eid [cit. 7. září 2018]. Další vynikající zdroje, které pokrývají etymologii slova „cunt“, představují následující díla: Mark Daniel: See You Next Tuesday (Uvidíme se příští úterý), London: Timewell, 2008; Pete Silverton: Filthy English (Špinavá angličtina), London: Portobello Books, 2009; Jonathon Green: Green’s Dictionary of Slang (Greenův slovník slangu), London: Chambers, 2010; Melissa Mohr: Holy Sh*t: A Brief History of Swearing (Krucinálfagot: Krátké dějiny klení), Oxford: Oxford University Press, 2013, a Matthew Hunt: „Cunt“ („Kunda“), Matthewhunt.Com, 2017 <http://www.matthewhunt.com/cunt/ [cit. 3. září 2018]>.

VI Ve vydaném českém překladu Františka Vrby ovšem slovo „kunda“ užito není, citované verše zní takto: „Proč naříkáš, proč tolik sténáš tady? / Že jen ty sám chceš pro sebe mé vnady?“, Odeon, Praha 1970, s. 226, pozn. překl.

VII Český překladatel zde opět užívá slovo „vnady“. „… študenti jsou už všichni dohromady / mazaní ptáci. Objal její vnady / a povídá: „Když nechceš, abych zchřad, / miláčku, lásko, dej mi, co bych rád!“, Odeon, Praha 1970, pozn. překl.

VIII V českých překladech tato hříčka pochopitelně mizí. V překladu Zdeňka Hrona zní uvedená pasáž takto: „Tvá krása bude ztracena – / pod mramor nesmí ozvěna / mých písní: pak jen červi sní / tvé uchované panenství. / Ze cti ti zbude prach a zem / můj žár zas lehne popelem. (Angličtí metafyzičtí básníci, BBArt, Praha 2001), pozn. překl.

IX Tuto pasáž převáděli čeští překladatelé různě, aby zachovali lascivní podtón Hamletových replik, pozn. překl.

X Ve Sládkově překladu této hry jsou písmena ponechána jako v originále s poznámkou Otakara Vočadla: „Mnoho kritiků si lámalo hlavu těmito záhadnými písmenami na adrese. Jde snad jen o nějaký pochybný žert.“ Komedie II, s. 625, SNKLHU, Praha 1959. Martin Hilský ve svém překladu slovní hříčku rekonstruuje se slovem „prd“. Dílo, Academia, Praha 2011, pozn. překl.

XI V překladu Martina Hilského, pozn. překl.

XIIFilosofie v budoáru, přeložil Aleš Pech, Praha: Concordia, 1995.

XIII Český překlad pouze pět, pozn. překl.

XIVLawrence, David Herbert: Milenec lady Chatterleyové, přeložil František Vrba, Praha: Odeon, 1987 s. 208–209, pozn. překl.

XV V českém překladu Aloyse Skoumala je ovšem „šedá, zkornatělá děloha světa“, pozn. překl.

Sex
a
vulvy

Hledání chlapce v loďce

Dějiny klitorisu

Pokud nejste společensky zaostalá osoba, co stále věří, že ženy jsou ochočená lůna s kozama, která by se měla omezit na pečení koláčů a štupování ponožek, nejspíš se všichni shodneme, že se feminismu podařilo pár celkem úžasných věcí. Ženy dnes můžou volit, zakládat si bankovní účty a vyrábět sýr z vlastního mateřského mléka, aniž by je obtěžovalo patriarchální mlékařské panstvo. Ženy nepochybně urazily velký kus cesty. Ale v jedné oblasti feminismus stále selhává. V oblasti, kde všemocný penis nadále bez odporu vládne nad vulvou – a tou oblastí je sexuální slang. Ať už vás napadne tolik hovorových výrazů pro klitoris, kolik si jen dokážete představit, pro penis, varlata či sperma jich bude násobně víc. Samozřejmě existuje mnoho slangových termínů pro vulvu či vaginu, ty však jen málokdy zdůrazňují různé body rozkoše, které ten báječný pytlík dobrot obsahuje: klitoris, čípek či například mýty opředený Gräfenbergův bod (neboli bod G). Je to prostě „škvíra“, „píča“, „díra“ atd. A vlastně si ani nejsem jistá, jestli existují nějaká slangová slova pro lůno, dělohu či vaječníky (fungoval by „bejbyvak“ nebo „dámské kulky“?). Celý rejstřík oplzlého sexuálního slangu „ze sportovní šatny“ oslavuje vulvu kvůli rozkoši, kterou poskytuje mocnému „prutu“. Opomíjení poštěváčku – jehož jedinou funkcí je poskytnout rozkoš své majitelce – je výmluvné. V západní kultuře bývá klitoris přehlížen, neboť ženská sexuální rozkoš hraje historicky druhé housle k té mužské. Doslovně ani metaforicky se klitorisu nikdy nedostalo dostatečné pozornosti.

Vezměte si například oblíbenou encyklopedii vulgarismů Roger’s Profanisaurus, poprvé vydanou v roce 1998. To dílo obsahuje více než 2 500 slangových hesel a katalogizuje nejrůznější anglické hovorové výrazy od „jogurtového válečníka s rudou hlavou“ (penisu) po „vrčení na bobra“ (cunnilingus). Ale v celé té zatracené bichli je pouhých pět označení pro klitoris: „chlapec v loďce“, „zvonek“, „knoflík“, „předběžník“ a „mandle v cukru“.1 Dokonce i poslední přepracované vydání série Profanisaurus, nazvané Hail Sweary (2013), které se chlubí, že obsahuje „4 000 nových sprostých slov a vulgarismů“, zvládlo jen ubohých pět označení pro klitoris: „beanis“ (velká „fazole“, která se podobá penisu), „clock“ (opět, slovní hříčka s velkým klitorisem a slovem „cock“, označujícím penis) a „poplašné tlačítko“, pod nímž jsou dvě podhesla, „spínač vzdechů“ a „klematis“. Což znamená, že klitoris zahrnuje celkem 0,15 % všech hesel. Ale rozhodně to neznamená, že by se ta kniha píče vyhýbala. Hail Sweary sice obsahuje třicet sedm výrazů pro penis nebo varlata, ovšem pozoruhodných 104 synonym pro vulvu. Ačkoli to může vypadat jako výhra pro #TýmKunda, většina z těch výrazů jsou hanlivé komentáře toho, co se v celém slovníku označuje jako „nepořádné“, „neudržované“ nebo „špinavé“ vulvy. Objevují se četné výrazy pro stydké pysky: „kebabové maso“, „prasečí uši“, „Bigglesova šála“. Pubické ochlupení je také hojně zastoupeno: „ZZ vous“, „gruffalo“, „zahrádka Terryho Waitea“XVI.

Narážky na ryby jsou únavně předvídatelné: „rybářská popelnice“, „pstruží kapsa“, „tresčí paštika“.2 A tak dále a tak dále. Navzdory zjevné posedlosti té knihy svátostí z nejsvětějších je její přístup očividně falocentrický a dává přednost potěšení, které může vulva poskytnout, před tím, které může přijmout. Možná to vypadá, že jsem si na Profanisaurus zasedla, ale slangové pusto prázdno ohledně poštěváčku je univerzální. Ignorování klitorální rozkoše je vetkáno do samého jazyka sexu.XVII

Tato kapitola pojednává o fascinaci západní civilizace klitorisem a o nekonečných pokusech lékařů porozumět mu a „opravit“ ho. Jelikož v Africe, Asii a na Blízkém východě zůstává ženská genitální mutilace (female genital mutilation, FGM), tzv. ženská obřízka, závažným problémem, je důležité mít na paměti, že ani Západ se této barbarské zvyklosti úplně nevyhnul. Některé z nejstarších západních popisů klitorisu jsou k nalezení ve starořeckých záznamech o FGM, jež se údajně prováděla v Egyptě.XVIII Nejranější dochovaný záznam o FGM pochází od řeckého historika a zeměpisce Strabóna (64 př. n. l. – 24 n. l.), který tvrdil, že Egypťané „dávají obřezávat každé dítě mužského pohlaví a vyřezávat každé dítě ženského pohlaví“.3 Ačkoli hned několik řeckých autorů tvrdilo, že Egypťané obřezávají ženy, existuje jen velmi málo dokladů od Egypťanů samotných, které by osvětlily, jak se k poštěváčku stavěli – možná ho řezali, možná ho nechávali na pokoji, možná ho převlékali za Pana Bramboru, to se nikdy nedozvíme.XIX

Galén (129–216 n. l.), pravděpodobně nejvlivnější z řeckých lékařů, nazýval klitoris „nymfou“ a soudil, že jeho účelem je pomáhat udržovat lůno v teple, jako takový kulich na pičku.4 To dávalo antickým Řekům dokonalý smysl, neboť každý tehdy přece věděl, že ženy jsou horké a vlhké, zatímco muži chladní a suší. Toto přesvědčení sdílel i Galénův současník Sórános z Efesu, který provozoval lékařskou praxi v Alexandrii v 1. století n. l. Ve svém čtyřdílném pojednání o gynekologii popisuje Sórános anatomii vulvy poměrně přesně a také nazývá klitoris „nymfou … neboť se skrývá pod pysky jako mladé nevěsty pod závojem“.5 Sóránův spis nám poskytuje jeden z prvních popisů „nadměrně velkých klitorisů“ a „léčby“, kterou tento stav vyžadoval. Připravte se na nejhorší.

O nadměrně velkém klitorisu, který Řekové nazývají „maskulinizovaná“ nymfa [klitoris]. Vnějším projevem tohoto znetvoření je velký maskulinizovaný klitoris. Někteří dokonce tvrdí, že se může ztopořit jako u mužů, a zdá se, jako by stále vyhledával častý sexuální styk. Napravíte to následujícím způsobem: Ženě ležící na zádech roztáhnete nohy, pak je nutné uchopit [klitoris] kleštěmi otočenými ven, aby byla nadměrná část viditelná, poté uříznout špičku skalpelem, a nakonec s náležitou péčí ošetřit vzniklou ránu.6

Sóránovo dílo bylo velmi vlivné, neboť variace na tuto proceduru se začaly objevovat v nejrůznějších lékařských textech po celém antickém světě.XX Byzantský řecký lékař Aëtius z Amidy, který žil v 6. století, rozvíjel Sóránovo dílo a popisoval „nadměrný“ klitoris zároveň jako „znetvoření a zdroj hanby“. Jeho šestnáctidílná encyklopedie lékařství poskytuje mimořádně podrobný a živý popis té strašné procedury (varuju vás):

Posaďte dívku na stoličku a za ni postavte svalnatého mladíka, který položí paže pod její stehna. Ať jí roztáhne nohy a pevně je drží, jakož i celé tělo. Chirurg nechť se postaví před ni a uchopí kleštěmi se širokým ústím klitoris, natáhne ho směrem ven a pak pravou rukou odřízne hmotu těsně pod hroty kleští. Je správné ponechat část velkou asi jako membrána mezi nozdrami a odebrat pouze nadbytečnou tkáň; jak jsem řekl, část určená k odstranění je pouze ta těsně pod úchopem kleští. Jelikož klitoris má strukturu podobnou kůži a značně se natahuje, neodřízněte příliš mnoho tkáně, neboť příliš hluboký zářez by mohl způsobit píštěl močové trubice. Po operaci se doporučuje ošetřit ránu vínem nebo chladnou vodou a čistě ji otřít hubkou a poté zasypat pryskyřičným práškem. Na místo je třeba upevnit nasákavé obvazy namočené v octě a na ně umístit houbičku nasáklou octem. Po sedmém dni natřete na ránu co nejjemnější kalamin. Spolu s ním můžete použít buď okvětní plátky růží nebo genitální prášek z páleného jílu. Toto je obzvláště užitečné: opražte a rozemelte datlové pecky a zasypte tímto práškem [ránu]; [tato látka] rovněž pomáhá léčit boláky na genitáliích.7

„Nadměrně velké“ klitorisy byly považovány za cosi podobného minipenisu, a proto způsobovaly lesbismus a abnormální sexuální choutky u žen. Toto přesvědčení převládalo v kulturních postojích k poštěváčku až do 20. století. Moderní medicína tento jev nazývá „hypertrofie klitorisu“ či „klitoromegalie“ a považuje ho za mimořádně vzácný. Avšak vzhledem k frekvenci, s jakou se hypertrofované klitorisy objevují v historických lékařských textech, byste si klidně mohli myslet, že naše předkyně mívaly ozdoby, za jaké by se nemusel stydět ani osel. Tak tomu ovšem nebylo, a je tedy nutné dospět k závěru, že posedlost klitorisem a nekontrolovanou sexualitou byla spíše kulturní než biologická. Vzhledem k urputné snaze uřezávat pohoršlivé poštěváčky není možná divu, že se ten nebožák v dějinách snažil na sebe raději neupozorňovat. Mimo lékařské knihy starověkého Řecka a Říma není o „lechtáčku“ v historii mnoho zmínek, ale dají se při troše snahy najít.XXI

Christopher D’Alton: „Ženské genitálie s tkání silně zasaženou chorobou a hypertrofií klitorisu“, 1857

Římská freska z Terme Suburbane v Pompejích, 79 n. l.

Slovo „klitoris“ se začalo používat až někdy v 16. století. Staří Řekové a Římané „mužíčkovi“ říkali „nymfa“, „myrtová bobule“, „trn“, „jazýček“ nebo prostě „pytlík“.8 Roztomilé. Ale s lichotkami jsme ještě neskončili. Uspokojovat klitoris orálně se pokládalo za obscénní. Pokud se v antické literatuře vůbec mluví o cunnilingu, tak je považován za něco odpudivého, čemu se věnují pouze lesby a slabošští muži, které zklamala vlastní erekce. Bylo to natolik pohoršlivé, že mnohé řecké urážky zahrnovaly obvinění, že někdo „večeří v Y“. Řecký dramatik Aristofanés (446–386 př. n. l.) zmiňuje cunnilingus hned několikrát, když chce zdůraznit morální selhání určité postavy. V několika jeho hrách se objevuje postava Arifrada coby „vynálezce“ orálního sexu: „jest pak nejen ničemníkem – toho bych si nevšiml – avšak arciničemníkem. Ještě k tomu smyslil cos. Poskvrňujeť vlastní jazyk chtíčem velmi hanebným.“9XXII

Římané to dotáhli ještě o kousek dál a považovali samotné slovo klitoris (landīca) za obscénní, podobně jako je dneska vulgární „kunda“.XXIII Cicero se o něm zmiňoval jako o „zakázaném slově“.10 Bylo pokládáno za tak sprosté, že se objevovalo jenom v pouličních nápisech: „Fulviae landicam peto“ („Hledej Fulviin klitoris“) a „Eupla laxa landicosa“ („Eupla, vytahaný velký klitoris“).11 Básník a satirik Martialis (41–104 n. l.) se vysmívá klitorisu jako „obludné vadě“ a „výčnělku“.12 Všechno to ponižování poštěváčku je možná deprimující, ale jak tvrdí Melissa Mohrová, „lidé používají jako sprostá slova to, na čem jim záleží“, a zdá se, že Řekové a Římané se o klitoris a jeho stimulující účinky skutečně zajímali.13 A přinejmenším o klitorisu mluvili, neboť jakmile se dostaneme do středověku, debaty zvolna utichají.

Nebylo by úplně spravedlivé tvrdit, že středověký svět na klitoris zapomněl – věděl, že existuje a co je zač (víceméně), nicméně diskuse se od dob antických gynekologických kapacit moc nepohnula.XXIV Dneska chápeme, že vědecký výzkum má „poločas rozpadu“, což znamená, že v době, kdy studenti medicíny opouštějí univerzity, je polovina z toho, co se naučili, už zastaralá.14 Nicméně evropští středověcí lékaři sázeli na prověřená fakta a po staletí se drželi největších gynekologických hitů. Jedním z poutníků v Chaucerových Canterburských povídkách (1400) je lékař, a to údajně vysoce vzdělaný, neboť znal…

… Aeskulapa všechna skripta svatá
i Deiskorida a Hippokrata.
Co psali Rhazis, Rufus, Hali, Galen,
Bernard a Gilbert, s vším byl obeznámen,
i Serapion, rovněž Avicen
a Konstantin a stejně Damascén.15XXV

Což znamená, že i v pozdním středověku jsou nejmodernější vědecká díla, která Chaucerův lékař čte, přes dvě stě let stará. Představte si, že by se nad vás postavil váš chirurg ozbrojený sekáčkem na maso a lékařskou příručkou z 18. století, a nejspíš začnete chápat, jak bizarně to působí. Takže není divu, že středověké vnímání klitorisu kroužilo kolem stejných závěrů, k nimž dospěl starověk: velké jsou špatné a líbí se lesbám. Nicméně během středověku se také vydávaly a překládaly nové arabské lékařské texty a získaly si značný vliv. Díla islámských lékařů, jako byli Avicenna (980 až 1037) a Abulcasis (936–1013), přeložil do latiny Gerard z Cremony (1114–1187) a v západním světě se používala až do 17. století.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Podivuhodná historie sexu.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.