Timothy Snyder

KRVAVÉ ZEMĚ

Evropa mezi Hitlerem a Stalinem

Timothy Snyder

Krvavé země

Evropa mezi Hitlerem a Stalinem

Z anglického originálu Bloodlands: Europe between Hitler and Stalin,

vydaného nakladatelstvím Basic Books v New Yorku roku 2010,

přeložila Petruška Šustrová

Jazyková redakce tištěné knihy Petr Matoušek

Korektury tištěné knihy Hana Janišová

Vydaly roku 2014

Nakladatelství Paseka s. r. o.

v Praze a Litomyšli

a nakladatelství Prostor v Praze

Odpovědný redaktor Viktor Bezdíček

Foto na obálce: Pohled na Dněpr z věže kyjevské pevnosti obsazené německými vojáky, Ukrajina, 29. září 1941

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Elektronické vydání první

ISBN 978-80-7432-453-6 (ePub)

ISBN 978-80-7432-454-3 (PDF)

ISBN 978-80-7432-455-0 (Mobi)

Copyright © 2010 by Timothy Snyder

All rights reserved

Translation © Petruška Šustrová, 2013

Cover photo © Ullstein Bild / The Granger Collection, NYC, 2013

All rights reserved

E-kniha v grafické podobě dle tištěného vydání je k dispozici ve formátu PDF.

tvé zlaté vlasy, Margarete,

tvé zpopelněné vlasy, Sulamit

Paul Celan

Fuga smrti

Všechno plyne, všechno se mění.

Nenastoupíš dvakrát do téhož transportu.

Vasilij Grossman

Panta rhei

Cizinec utonul sám v Černém moři,

nikdo neslyšel jeho prosbu o odpuštění…

„Útok na Černém moři“

ukrajinská lidová píseň

Zmizela celá města. Namísto přírody

jen bílý terč proti nebytí.

Tomas Venclova

„Achillův štít“

Předmluva: EVROPA

„Teď budeme žít!“ říkával hladový chlapeček, batolící se ztichlými cestami nebo přes pustá pole. Jenže jídlo, které viděl, existovalo jen v jeho představách. Veškeré obilí zabrala bezcitná rekviziční kampaň, jíž v Evropě začala éra masového vraždění. Psal se rok 1933 a Josef Stalin nechával Ukrajinu záměrně vyhladovět. Hošík zemřel, spolu se třemi miliony dalších osob. „Setkám se s ní pod zemí,“ řekl o své manželce jeden sovětský mladík. Měl pravdu: zastřelili ho krátce po ní a oba byli pohřbeni mezi sedmi sty tisíci obětí Stalinova Velkého teroru z let 1937 a 1938. „Chtěli po mně snubní prsten, který jsem…“ končí zápis v deníku polského důstojníka těsně předtím, než ho v roce 1940 popravila sovětská tajná policie. Byl jedním z téměř dvou set tisíc polských občanů, které zastřelili Sověti a Němci na začátku druhé světové války, tedy v době, kdy jeho vlast společně okupovaly nacistické Německo a Sovětský svaz. Na sklonku roku 1941 završila jedenáctiletá ruská dívka v Leningradě svůj skromný deníček slovy: „Zbyla jen Táňa.“ Adolf Hitler totiž Stalina zradil, její město oblehla německá vojska a rodina majitelky deníku patřila ke čtyřem milionům sovětských občanů, jež Němci nechali zemřít hlady. Příštího léta napsala malá dvanáctiletá Židovka v Bělorusku poslední dopis svému otci: „Loučím se s Tebou, než umřu. Strašně se té smrti bojím, protože házejí malé děti do masových hrobů živé.“ Patřila k více než pěti milionům Židů, které Němci zplynovali nebo zastřelili.

* * *

Nacistický a sovětský režim vyvraždily ve středu Evropy kolem čtrnácti milionů lidí. Prostor, kde tyto oběti zahynuly – krvavé země –, se rozkládá od středního Polska přes Ukrajinu, Bělorusko a baltské státy po západní Rusko. V období konsolidace nacionálního socialismu a stalinismu (1933–1938), společné německo-sovětské okupace Polska (1939–1941) a poté německo-sovětské války (1941–1945) v tomto prostoru vládlo masové násilí, jaké dějiny do té doby nepoznaly. Jeho obětí se stalo především místní obyvatelstvo: Židé, Bělorusové, Ukrajinci, Poláci, Rusové a příslušníci baltských národů. Oněch čtrnáct milionů lidí bylo vyvražděno za pouhých dvanáct let, v letech 1933–1945, kdy byli u moci Hitler a Stalin. Třebaže se jejich rodné země uprostřed tohoto období proměnily v bojiště, stali se všichni tito lidé oběťmi vražedné politiky, nikoli padlými ve válce. Druhá světová válka byla nejsmrtonosnějším konfliktem v dějinách a bezmála polovina vojáků, kteří zahynuli na jejích bitevních polích po celém světě, zahynula právě v tomto prostoru – v krvavých zemích. Nikdo z těch čtrnácti milionů zavražděných však nebyl vojákem v činné službě. Většinou šlo o ženy, děti a starce, o osoby neozbrojené a připravené o veškerý majetek, což se týkalo i oblečení.

Nejznámější symbol zabíjení v krvavých zemích představuje Osvětim. Dnes toto místo symbolizuje holokaust a holokaust symbolizuje zlo dvacátého století. Lidé, kteří tu byli přinuceni pracovat, však měli naději na přežití a zásluhou vzpomínek či románů těchto přeživších si také jméno tohoto tábora dodnes připomínáme. Daleko víc Židů – většinou polských – však pochodovalo do plynu v jiných německých továrnách na smrt, kde zemřeli téměř do jednoho a jejichž názvy se už neuvádějí tak často: Treblinka, Chelmno, Sobibor, Belžec. Ještě víc Židů – polských, sovětských a baltských – bylo zastřeleno a zahrabáno do jam a šachet. Většina z nich zemřela nedaleko místa svého bydliště, v okupovaném Polsku, Lotyšsku a sovětském Bělorusku, v Litvě a na sovětské Ukrajině. Do krvavých zemí sváželi Němci Židy, aby je v tomto prostoru zlikvidovali, a tak do Osvětimi přijížděly vlakové transporty se Židy z Maďarska, Československa, Francie, Nizozemska, Řecka, Belgie, Jugoslávie, Itálie a Norska. A než byli zastřeleni nebo šli do plynu Židé z Německa, byli také deportováni do měst v krvavých zemích, do Lodže či do Kaunasu, do Minsku nebo do Varšavy. Lidé, kteří bydleli v bloku, kde nyní píšu tuto knihu, tedy v devátém vídeňském obvodě, byli deportováni do Osvětimi, Sobiboru, Treblinky a do Rigy – bez výjimky do krvavých zemí.

Němci hromadně vraždili Židy v okupovaném Polsku, v Lotyšsku, v Litvě i v Sovětském svazu, nikoli přímo v Německu. Hitler byl antisemita v zemi s malou židovskou komunitou. Když se roku 1933 stal kancléřem, tvořili Židé necelé jedno procento německého obyvatelstva. V prvních šesti letech Hitlerovy vlády směli němečtí Židé emigrovat (za ponižujících podmínek obnášejících i ožebračení). Většina německých Židů, kteří zažili Hitlerovo vítězství ve volbách roku 1933, však zemřela přirozenou smrtí. Vyvraždění 165 000 německých Židů bylo samo o sobě obludným zločinem, nicméně jen velmi malou součástí tragédie Židů evropských: představují necelá tři procenta obětí holokaustu. Teprve když nacistické Německo vpadlo roku 1939 do Polska a roku 1941 do Sovětského svazu, proťal Hitlerův plán na likvidaci evropských Židů území, na němž žily dvě nejpočetnější židovské komunity na kontinentu. Svou touhu vyhladit evropské Židy mohl Hitler uskutečnit jen v těch částech Evropy, kde byli domovem.

Holokaust zastínil německé plány předpokládající mnohem větší vyvražďování. Hitler neplánoval vyhladit pouze Židy, zamýšlel také zničit Polsko a Sovětský svaz jako státní útvary, skoncovat s jejich vládnoucími vrstvami a pozabíjet desítky milionů Slovanů (Rusy, Ukrajince, Bělorusy, Poláky). Kdyby se válka Německa proti Sovětskému svazu vyvíjela podle jeho představ, zahynulo by za první zimy hladem na třicet milionů civilistů a posléze by byly další desítky milionů osob vyhnány, zabity, asimilovány nebo zotročeny. Třebaže se tyto plány naštěstí nikdy neuskutečnily, vytvořily morální předpoklady německé okupační politiky na východě Evropy. Němci za války vyvraždili zhruba stejný počet Nežidů jako Židů tím, že nechali pomřít hladem sovětské válečné zajatce (více než tři miliony) a obyvatele obležených měst (více než milion), případně stříleli civilisty v odvetných akcích (přes půl milionu), což se týkalo hlavně Bělorusů a Poláků.

Sovětský svaz ve druhé světové válce nacistické Německo na východní frontě porazil, což Stalinovi zajistilo nejen vděčnost milionů obyvatel světadílu, ale i zásadní roli při vytváření poválečného pořádku v Evropě. Jenže obrovský rozsah Stalinova hromadného vraždění se téměř vyrovnal Hitlerovu počínání – vlastně byl v mírových dobách daleko větší. Ve jménu obrany a modernizace Sovětského svazu Stalin ve třicátých letech dozíral na smrt milionů lidí vyhladověním a na vystřílení tři čtvrtě milionu dalších osob. Zabíjel své spoluobčany podobně účinně jako Hitler občany jiných zemí. Ze čtrnácti milionů lidí záměrně vyvražděných v krvavých zemích v letech 1933–1945 jde třetina na sovětský účet.

Toto dílo si klade za cíl popsat dějiny hromadného politického vraždění. Zmíněných čtrnáct milionů lidí se stalo oběťmi sovětské a nacistické vyhlazovací politiky, častokrát v interakci Sovětského svazu a nacistického Německa, přičemž rozhodně nejde o oběti válečného konfliktu mezi těmito dvěma zeměmi. Čtvrtina osob z tohoto počtu přišla o život, ještě než druhá světová válka vůbec vypukla. Dalších dvě stě tisíc jich zahynulo v letech 1939–1941, kdy nacistické Německo a Sovětský svaz přetvářely Evropu jako spojenci. Smrt oněch čtrnácti milionů lidí se někdy promítala do ekonomických plánů nebo ji urychlovaly ekonomické okolnosti, nicméně ji nezpůsobila potřeba v hospodářském slova smyslu. Stalin dobře věděl, co se stane, když v roce 1933 zrekvíroval hladovějícím ukrajinským rolníkům potraviny, právě tak jako Hitler o osm let později věděl, co lze očekávat, když o jídlo připraví sovětské válečné zajatce. V obou případech to mělo za následek smrt více než tří milionů lidí. Statisíce sovětských rolníků a dělníků zastřelených v letech 1937–1938 za dob Velkého teroru padly za oběť rozkazům udíleným výslovně Stalinem, stejně jako miliony Židů, kteří byli zastřeleni či zplynováni v letech 1941–1943, se staly oběťmi jasně formulované Hitlerovy politiky.

Rovnováhu tohoto zabíjení upravila válka. Ve třicátých letech byl Sovětský svaz jedinou zemí na světě, kde se praktikovala politika masového vraždění, kdežto za prvních šest a půl roku od chvíle, kdy se Hitler chopil moci, tedy do vypuknutí druhé světové války, pozabíjel nacistický režim nejvýš deset tisíc lidí. Stalinistický režim jich mezitím nechal pomřít hlady celé miliony a postřílel dalšího více než půl milionu občanů. Německá politika hromadného zabíjení začala Sovětům konkurovat až v letech 1939–1941, jakmile Stalin Hitlerovi umožnil rozpoutat válku. Wehrmacht a Rudá armáda napadly v září 1939 Polsko, němečtí a sovětští diplomaté podepsali smlouvu o přátelství a hranicích, a pak německá a sovětská vojska téměř dva roky svorně okupovala polské území. Poté, co Němci v roce 1940 rozšířili svou říši na západě vpádem do Norska, Dánska, Nizozemska a Francie, Sověti okupovali a anektovali Litvu, Lotyšsko, Estonsko a také severovýchodní část Rumunska. Oba režimy střílely vzdělané Poláky po desetitisících a deportovaly je po statisících. Pro Stalina byly takové hromadné represe pokračováním staré politiky na novém území – pro Hitlera se staly přelomem.

Nejhorší zabíjení však vypuklo, když Hitler Stalina zradil a německé ozbrojené síly v červnu 1941 překročily hranice nedávno rozšířeného Sovětského svazu. Přestože druhá světová válka začala v září 1939 společnou německo--sovětskou invazí do Polska, hlavní válečné krveprolití nastalo až po druhé invazi na východ. Na sovětské Ukrajině, v sovětském Bělorusku a také v okolí Leningradu – tedy na územích, kde stalinistický režim v předchozích osmi letech odsoudil k smrti hladem či postřílel na čtyři miliony lidí – dokázaly německé síly za dvakrát kratší dobu nechat vyhladovět nebo postřílet ještě větší zástupy obětí. Bezprostředně po zahájení invaze začal wehrmacht týrat hladem své sovětské zajatce a zvláštní jednotky zvané Einsatzgruppen začaly vyvražďovat politické odpůrce a Židy. Společně s německou pořádkovou policií, jednotkami Waffen-SS a wehrmachtu a za přispění místních pomocných policistů a příslušníků milice přistoupili toho léta vojáci z útvarů zvláštního určení k cílené likvidaci židovské komunity.

* * *

V krvavých zemích žila většina evropských Židů a překrývaly se tu i Hitlerovy a Stalinovy světovládné plány: zde se utkal wehrmacht s Rudou armádou a sem také soustředily své síly sovětský NKVD a německá SS. V krvavých zemích se nacházela většina míst, kde došlo k vyvražďování – v politickém zeměpise třicátých a první poloviny čtyřicátých let jde o Polsko, baltské státy, sovětské Bělorusko, sovětskou Ukrajinu a západní okraj sovětského Ruska. Stalinovy zločiny jsou sice často kladeny do souvislosti s Ruskem a Hitlerovy zločiny s Německem, avšak nejstrašnějšími jatkami Sovětského svazu se staly jeho neruské periferie a nacisté zase masově zabíjeli mimo Německo. Dnes se má za to, že největší hrůzu dvacátého století způsobily koncentrační tábory, nicméně většina obětí nacionálního socialismu a sovětského stalinismu nezahynula za jejich ostnatými dráty. Nepochopení míst a metod hromadného vraždění nám zabraňuje nahlédnout děsy dvacátého století.

Na území Německa existovaly koncentrační tábory, které osvobodili Američané a Britové v roce 1945, kdežto na ruské Sibiři bylo zřízeno množství táborů gulagu, o nichž Západu pověděl až Alexandr Solženicyn. Fotografická či beletristická zobrazení těchto táborů však dějiny německého a sovětského násilí pouze naznačují. A tak kolem milionu lidí zemřelo, jelikož byli odsouzeni dřít v německých koncentračních táborech – na rozdíl od německých plynových komor a německých polí smrti, kde zemřelo deset milionů lidí. V letech 1933–1945 stály nemoci a vyčerpání v sovětském gulagu život přibližně milion lidí – na rozdíl od sovětských polí smrti a oblastí zasažených hladomorem, kde zemřelo asi šest milionů lidí, z toho čtyři miliony v krvavých zemích. Devadesát procent sovětských občanů, kteří byli deportováni do gulagu, z tábora vyvázlo živých a přežila i většina lidí, kteří byli zavlečeni do německých koncentračních táborů (na rozdíl od německých plynových komor, dolů smrti a táborů pro válečné zajatce). Ačkoli byl osud vězňů těchto koncentračních táborů strašlivý, lišil se od osudu mnoha milionů lidí, kteří byli nahnáni do plynu, zastřeleni či odsouzeni k smrti vyhladověním.

Rozdíl mezi koncentračními tábory a vražednými místy nelze jednoznačně vymezit: lidé byli popravováni a hladověli k smrti také v táborech. Existoval však rozdíl mezi odsouzením k nuceným pracím v táboře a rozsudkem smrti, mezi dřinou a plynem, mezi otroctvím a kulkou. Valná většina obětí německého i sovětského režimu ostatně nikdy koncentrační tábor nespatřila. Osvětim navíc plnila dvojí funkci: byl to současně tábor pracovní i vyhlazovací, ale osud Nežidů odsouzených k nelidské dřině a Židů vytříděných k práci se velmi lišil od osudu Židů, kteří putovali po selekci do plynové komory. Osvětim tudíž tvoří dvě nádoby spojené, a přitom odlišné historie. Jakožto pracovní tábor odpovídá spíš zkušenosti mnoha lidí, kteří tu zakusili německou (popřípadě sovětskou) politiku koncentračních táborů, kdežto coby tábor smrti odráží osud těch, kdo byli záměrně pozabíjeni. Většina Židů zavlečených do Osvětimi byla prostě zplynována – stejně jako téměř všichni ostatní z oněch čtrnácti milionů obětí se nikdy vězni koncentračního tábora nestali.

Německé a sovětské koncentrační tábory obklopují krvavé země z východu i ze západu a zastírají čerň odstíny šedi. Na sklonku druhé světové války osvobodily americké a britské síly koncentrační tábory typu Bergen-Belsen či Dachau, ale neosvobodily žádný z táborů smrti. Rozhodující vyhlazovací politiku Němci však uskutečňovali na území, které poté okupovali Sověti. Rudá armáda osvobodila Osvětim a rovněž místa, kde stávala Treblinka, Sobibor, Belžec, Chelmno a Majdanek. Vojáci z řad západních Spojenců se nedostali do žádné z krvavých zemí a neviděli žádné místo určené k vraždění. Nejde však jen o to, že Američané a Britové nespatřili žádné z míst, kde vraždili Sověti, takže zločiny stalinismu zůstaly nezdokumentovány až do konce studené války a zpřístupnění archivů. Nespatřili totiž ani žádné z míst, kde vraždili Němci, což znamenalo, že pochopení úplného rozsahu Hitlerových zločinů trvalo stejně dlouho. Fotografie či filmy z německých koncentračních táborů byly vlastně vším, co kdy západní veřejnost poznala na téma hromadného vraždění. Jakkoli nám tyto dokumenty zprostředkovávají hrůzné obrazy, představují pouhý náznak toho, co se událo v krvavých zemích. Neukazují celý příběh a nejsou – bohužel – ani úvodem k němu.

* * *

Masové vraždění v Evropě se obvykle dává do souvislosti s holokaustem a holokaust bývá spojován s metodami rychlého průmyslového zabíjení. Jenže to je příliš jednoduchý a také uhlazený náhled. Na územích, kde Němci a Sověti masově vraždili, se používaly spíš primitivní metody zabíjení. Více než polovina ze čtrnácti milionů civilistů a válečných zajatců zemřela v letech 1933–1945 jen proto, že jim bylo odepřeno jídlo. Uprostřed dvacátého století nechali Evropané záměrně zemřít hlady obrovský počet dalších Evropanů. Tuto vyhlazovací metodu uplatnili ve dvou nejděsuplnějších akcích masového zabíjení, které holokaustu předcházely: Stalin se k ní uchýlil při záměrných hladomorech na počátku let třicátých a Hitler nechal vyhladovět sovětské válečné zajatce v úvodu let čtyřicátých. Vyhladovění se však osvědčilo nejen jako metoda potření protivníka, ale počítalo se s ním dokonce i ve válečnických představách. Byl vyvinut Hladový plán, s jehož pomocí nacistický režim hodlal v zimě 1941/42 vyhubit miliony Slovanů a Židů.

Po smrti vyhladověním přišlo ke slovu střílení a potom plyn. Za Stalinova Velkého teroru v letech 1937–1938 bylo postříleno skoro sedm set tisíc sovětských občanů. Zastřeleno bylo i na dvě stě tisíc Poláků, jež mají na svědomí Němci a Sověti v dobách společné okupace. Více než tři sta tisíc Bělorusů a srovnatelný počet Poláků postříleli Němci při „odvetných akcích“. A Židé zavraždění za holokaustu byli likvidováni kulkou přibližně stejně často jako v plynových komorách.

Ani v případě zabíjení plynem nešlo o nic technologicky převratného. Přibližně milion Židů bylo v Osvětimi otráveno kyanovodíkem – sloučeninou objevenou v osmnáctém století. Na milion šest set tisíc Židů povražděných v Treblince, Chelmnu, Belžci a Sobiboru bylo otráveno oxidem uhelnatým, jehož smrtící účinek znali už starověcí Řekové. Kyanovodík se ve čtyřicátých letech používal jako pesticid a oxid uhelnatý byl vedlejším produktem chodu spalovacího motoru. Sověti i Němci tedy spoléhali na výbavu, která ani ve třicátých a čtyřicátých letech nebyla nijak nová: na spalovací motory, železnice, střelné zbraně, pesticidy, ostnatý drát.

Bez ohledu na nasazenou techniku bylo toto zabíjení záležitostí konkrétních osob. Ti, kdo hladovějícím upírali jídlo, bývali často k vidění na strážních věžích. Střelci byli pak zblízka vidět přes hledí pušek, pokud tedy oběť přímo nesevřeli dva muži, zatímco třetí jí přiložil hlaveň pistole do týla. Lidé odsouzení ke zplynování museli být zase někým chyceni, někým naloženi do vlaku a pak někým nahnáni do plynových komor. Přicházeli o svůj majetek, poté i o šatstvo, a pokud šlo o ženy, dokonce i o vlasy. Každý umíral jinou smrtí, protože každý žil jiným životem.

* * *

Už celkový počet obětí může oslabit náš smysl pro individualitu každé z nich. „Chtěla bych je všechny jejich jmény oslovit,“ napsala ruská básnířka Anna Achmatovová v Rekviem, „ale seznam zabavili, kde ta jména vzít.“ Díky usilovné práci historiků máme část těchto seznamů k dispozici a zásluhou otevření archivů ve východní Evropě se máme i kam podívat. Dochovalo se i překvapivé množství hlasů obětí: například vzpomínky mladé Židovky, která se vyhrabala z nacistické rokle smrti v Babím Jaru u Kyjeva, anebo svědectví její souvěrkyně, jíž se podařilo totéž v Ponarech u Vilniusu. Dochovaly se i paměti několika desítek lidí, kterým se podařilo přežít Treblinku. Máme po ruce rovněž pracně shromážděné, zakopané a později z větší části nalezené archivy varšavského ghetta. Máme k dispozici deníky, které si vedli polští důstojníci zastřelení roku 1940 jednotkami NKVD v Katyni, vykopané i s jejich těly. Máme vzkazy vyhazované z autobusů odvážejících téhož roku při německém zátahu Poláky k jámám smrti. Máme slova vyrytá na zeď synagogy v Kovelu a slova zapsaná na zeď vězení gestapa ve Varšavě. Máme k dispozici vzpomínky Ukrajinců přeživších sovětský hladomor v roce 1933, vzpomínky válečných zajatců přeživších německou snahu nechat je vyhladovět a také vzpomínky Leningraďanů, kteří se zachránili před smrtí hladem za německé blokády města v letech 1941–1944.

K mání jsou i některé záznamy pachatelů: zaprotokolované výpovědi Němců, kteří byli po prohrané válce vyslýcháni, anebo záznamy nalezené v ruských, ukrajinských, polských či baltských archivech po zániku Sovětského svazu v roce 1991. Máme k dispozici hlášení a dopisy německých policistů a vojáků, kteří stříleli Židy, a taktéž vojáků z protipartyzánských jednotek zabíjejících běloruské a polské civilisty. Máme petice zasílané aktivisty komunistické strany těsně předtím, než v letech 1932–1933 sami pomohli vyvolat hladomor na Ukrajině. Máme kvóty rolníků a příslušníků národnostních menšin odsouzených k smrti, jež se v letech 1937 a 1938 rozesílaly z Moskvy do oblastních úřadoven NKVD – a spolu s nimi odpovědi, v nichž se požaduje zvýšení těchto kvót. Máme protokoly z výslechů sovětských občanů, kteří byli posléze odsouzeni a popraveni. Máme po ruce jak sovětské údaje o Židech zastřelených u jam nebo zplynovaných v táborech smrti, tak sovětské údaje o obětech zastřelených v období Velkého teroru a v Katyni. Máme k dispozici důkladné celkové odhady počtu Židů vyhlazených v hlavních táborech smrti, založené na souhrnu německých záznamů a hlášení, na svědectví přeživších vězňů a na sovětské dokumentaci. Dokážeme poměrně přesně odhadnout počet obětí hladomoru v Sovětském svazu – ne všechny byly totiž zaznamenávány. Máme Stalinovy dopisy nejbližším soudruhům, záznam Hitlerových rozhovorů u stolu, Himmlerův diář a mnohé další doklady. Pokud je vůbec možné sepsat takovouto knihu, je to proveditelné výlučně díky výsledkům práce jiných historiků a s využitím těchto a nesčetných dalších pramenů. Jisté části knihy sice odrážejí poznatky z mého archivního bádání, nicméně z dalších stránek i uvedených poznámek bude zjevné, nakolik vděčím svým kolegům a předchozím generacím historiků.

Ve své práci budu připomínat hlasy samotných obětí i jejich přátel a rodin. Budu rovněž citovat pachatele – vrahy i ty, kdo jim přikázali vraždit. Povolám také na lavici svědků hrstku evropských spisovatelů: Annu Achmatovovou, Hannah Arendtovou, Józefa Czapského, Güntera Grasse, Vasilije Grossmana, Garetha Jonese, Arthura Koestlera, George Orwella a Alexandra Weissberga. (Budu rovněž sledovat dráhu dvou diplomatů: amerického odborníka na Rusko George Kennana, který v klíčových chvílích pobýval v Moskvě, a japonského špiona Čiuneho Sugihary, jenž se zprvu podílel na Stalinově politice ospravedlňování masového teroru a poté zachraňoval Židy před Hitlerovým holokaustem udělováním tranzitních víz.) Někteří z těchto autorů zahlédli pouze jednu výseč masového vraždění, jiní dvě nebo i více. Jedni pořídili průzračné analýzy, druzí nepříjemná srovnání, další přispěli nezapomenutelnými obrazy. Je jim společná vytrvalá snaha zobrazit Evropu mezi Hitlerem a Stalinem, často navzdory nejrůznějším tabu, která v oněch časech platila.

* * *

Při srovnávání sovětského a nacistického režimu politoložka Hannah Arendtová v roce 1951 postřehla, že samo přetrvání faktů „závisí na trvání netotalitního světa“. Americký diplomat George Kennan formuloval totéž zjištění roku 1944 v Moskvě jednodušeji: „O tom, co je pravda a co lež, tady rozhodují lidé.“

Není tedy pravda ničím víc než dohodou mocných, anebo pravdivé historické záznamy přece jen dokážou odolat politickým tlakům? Nacistické Německo i Sovětský svaz se snažily ovládnout dějiny jako takové. Sovětský svaz byl státem s marxistickou ideologií a jeho vůdci se prohlašovali za inženýry dějin. Nacionální socialismus byl apokalyptickou vidinou totální transformace a v praxi ho uplatňovali lidé přesvědčení o tom, že vůle a rasa odvrhnou břímě minulosti. Dvanáct let nacistické a čtyřiasedmdesát let sovětské moci jistě mohutně zatížily naši schopnost posuzovat světové dění. Mnozí z nás soudí, že zločiny nacistického režimu byly tak nesmírné, že ho staví mimo dějiny, což je znepokojivá ozvěna Hitlerovy víry potírající veškerá fakta. Jiní tvrdí, že Stalinova zvěrstva byla sice strašlivá, nicméně že je ospravedlňovala potřeba vytvořit nebo obhájit pokrokový stát. V tom zaznívá Stalinova představa, že dějiny mají jediný možný průběh, kterému on porozuměl a který s odstupem času jeho politiku legitimizuje.

Jestliže však historii nebudeme budovat a bránit na zcela odlišných základech, shledáme, že Hitler a Stalin nadále určují způsob, jímž na jejich činy pohlížíme. Jaké základy by to mohly být? Ačkoli se tato kniha snaží vylíčit vojenské, politické, ekonomické, společenské, kulturní i intelektuální dějiny, její tři základní přístupy znějí prostě: princip, že se žádná minulá událost nevymyká historickému porozumění ani dosahu historického bádání; přesvědčení, že vždy existuje alternativa a že se lidské konání vyznačuje neomezenou možností volby; a nakonec náležitá chronologická pečlivost s ohledem na všechny stalinistické a nacistické akce, které způsobily smrt obrovského počtu civilistů i válečných zajatců. Podoba mé práce neodráží politickou geografii říší, nýbrž geografii lidských obětí. Krvavé země nepředstavovaly reálné ani smyšlené politické území – byl to jednoduše prostor, kde prováděly své smrtící dílo nejvražednější evropské režimy.

Národní dějiny – židovské, polské, ukrajinské, běloruské, ruské, litevské, lotyšské i estonské – po celé desítky let odolávaly specifikaci nacistické a sovětské zločinné krutovlády. Dějiny krvavých zemí se uchovávaly, mnohdy inteligentně a odvážně, rozdělením evropské minulosti na její národní části, přičemž jednotlivé díly se neměly stýkat. Jenže zkoumání kterékoli skupiny pronásledovaných – bez ohledu na to, jak svědomitě se provádí historické bádání – při pokusu vylíčit, co se v Evropě v letech 1933–1945 vlastně seběhlo, nutně selže. Dokonalá znalost ukrajinské minulosti ještě neodhalí příčiny hladomoru. Bádání v oboru polských dějin nenabízí zrovna nejlepší způsob, jak pochopit, proč za Velkého teroru zahynulo tolik Poláků. Sebelepší znalost běloruských dějin nevysvětlí existenci táborů pro válečné zajatce ani protipartyzánské kampaně, při nichž přišlo o život tolik Bělorusů. Popis života Židů může obsáhnout holokaust, ale vysvětlit ho nedokáže. Často se stává, že to, co se přihodilo jedné skupině lidí, je vysvětlitelné pouze ve světle toho, co se přihodilo jinému společenství. Avšak to je pouze začátek oné provázanosti. I nacistický a sovětský režim je nutno chápat s ohledem na to, jak se jejich vůdcové snažili ony země ovládnout, jak nahlíželi na jednotlivé národy a na jejich vzájemné vztahy.

Dnes panuje všeobecná shoda, že masové vraždění v průběhu dvacátého století má maximální morální dopad na století jedenadvacáté. Pak nás ovšem nesmírně překvapí, že dosud nevznikly žádné dějiny krvavých zemí. Masové vraždění pouze oddělilo židovské dějiny od evropských a východoevropské dějiny od západoevropských. Toto vraždění neutvářelo národy, nicméně nadále podmiňuje jejich intelektuální separaci – desítky let poté, co nacionální socialismus i stalinismus vzaly zasvé. Tato studie svádí nacistický a sovětský režim opět dohromady, slučuje židovskou a evropskou historii s dějinami jednotlivých národů. Líčí oběti i pachatele. Probírá ideologie i plány, systémy i společnosti. Zkoumá dějiny lidí, které má na svědomí politika vzdálených vůdců a jejichž domovy se rozkládají mezi Berlínem a Moskvou, kde po nástupu Hitlera a Stalina k moci vznikly krvavé země.

úvod

HITLER A STALIN

Kořeny nacismu a komunismu i jejich setkání v krvavých zemích tkvějí v první světové válce, v letech 1914–1918. Tato válka rozbila letitá impéria rozkládající se na evropském kontinentu a podnítila sny o nových. Dynastickou vládu císařů nahradila křehká myšlenka, že lid je svrchovaným správcem svých záležitostí. Tato válka zároveň ukázala, že miliony mužů jsou schopny uposlechnout rozkazu, bojovat a umírat z abstraktních a odtažitých příčin – ve jménu své vlasti, která už v tu chvíli buď zanikala, anebo měla teprve vzniknout. Nové státy se tehdy rodily z ničeho a početné skupiny civilistů byly v jejich zájmu přemisťovány nebo likvidovány docela prostými metodami. Osmanské úřady daly pozabíjet více než milion Arménů. Ruská říše deportovala Němce a Židy. Bulhaři, Řekové a Turci se po skončení bojů stali předmětem mezistátních výměn. Neméně důležitým faktorem byl fakt, že válka rozbila integrovanou světovou ekonomiku. Žádný Evropan, který v roce 1914 překročil práh dospělosti, se nedožil obnovení volného obchodu na přinejmenším srovnatelné úrovni a po zbytek života se už většinou nedočkal podobného blahobytu.

První světová válka představovala ozbrojený konflikt mezi německým císařstvím, habsburskou monarchií, Osmanskou říší a Bulharskem („centrálními mocnostmi“) na straně jedné a Francií, Ruskou říší, Velkou Británií, Itálií, Srbskem a Spojenými státy („mocnostmi Dohody“) na straně druhé. Vítězství Dohody v roce 1918 vymazalo z mapy tři evropská impéria: habsburské, německé a osmanské. Podle poválečných smluv z Versailles, Saint-Germain, Sèvres a Trianonu byly někdejší mnohonárodnostní útvary nahrazeny národními státy a monarchie demokratickými republikami. I ty evropské velmoci, které válka nezničila – tedy Británie a zejména Francie –, z ní však vyšly podstatně oslabeny. A tak v řadách vítězů zavládly po roce 1918 iluze, že se život zase dokáže nějak vrátit do předválečných poměrů, kdežto revolucionáři doufali, že stanou v čele poražených. Snili o tom, že prolitá krev ospravedlňuje další radikální proměny, jež dodají válce smysl a odčiní způsobené škody.

Nejvlivnější politickou vizí té doby byla komunistická utopie. V roce, v němž zavládl mír, uplynulo sedmdesát let od okamžiku, kdy Karl Marx a Friedrich Engels napsali svou nejslavnější větu: „Proletáři všech zemí, spojte se!“ Marxismus inspiroval generace revolucionářů výzvou k radikální politické a morální přeměně společnosti, jež měla skoncovat s kapitalismem a zároveň s antagonismem, způsobeným podle marxistů soukromým vlastnictvím – měl ho nahradit socialismus, který osvobodí dělnické masy a obnoví nezkaženou duši lidstva. Podle marxistů vyplýval historický pokrok z boje mezi vzmáhajícími se a upadajícími třídami, tedy společenskými skupinami formujícími se na základě změn v charakteru výrobního procesu. Každý politický řád, jenž byl u moci, měly nakonec přetvořit nové třídy utvářené novými výrobními způsoby. Současný třídní boj se vedl mezi majiteli továren a jejich zaměstnanci. Proto Marx s Engelsem předpokládali, že revoluce vypuknou ve vyspělejších průmyslových zemích s početnou dělnickou třídou, jako byly Německo a Velká Británie.

První světová válka, která rozvrátila kapitalistický řád a oslabila velké říše, k tomu revolucionářům poskytla zjevnou příležitost. Většina marxistů se však už do té doby zařadila do politického systému své země a za války se rozhodla podporovat své vlády. To ale nebyl případ Vladimira Lenina, poddaného Ruské říše a vůdce bolševiků. Lenin chápal marxismus voluntaristicky a zastával přesvědčení, že dějiny je možné dotlačit na patřičnou kolej, a proto ve válce spatřoval velkolepou šanci pro své záměry. Verdikt dějin – jak ho prezentovali marxisté – přikyvoval voluntaristům Leninova typu v tom, že ho smějí začít vynášet sami. Marx nepokládal historii za něco předem daného, nýbrž za dílo jednotlivců vědomých si jejích zákonitostí. Lenin sice pocházel z obrovské rolnické země, jež z marxistického hlediska postrádala ekonomické předpoklady pro vypuknutí revoluce, vypracoval však revoluční teorii, která našla pro jeho revoluční impulz ospravedlnění. Podle ní koloniální říše zajistily kapitalistickému systému prodloužení života, nicméně jejich válečný konflikt nakonec způsobí všeobecnou revoluci. Ruská říše se rozpadla jako první a Lenin začal jednat.

Trpící ruští vojáci a zbídačení rolníci povstali počátkem roku 1917. V únoru svrhlo ruskou monarchii lidové povstání a nový liberální režim se snažil vyhrát válku další vojenskou ofenzivou proti nepřátelům: německému císařství a habsburské monarchii. V tu chvíli se Lenin stal tajnou zbraní Němců. V dubnu ho převezli ze švýcarského exilu do ruského hlavního města, které se tehdy jmenovalo Petrohrad, aby rozpoutal revoluci a vyvedl Rusko z války. S přispěním charismatického spojence Lva Trockého a jeho ukázněných bolševiků provedl Lenin za určité podpory lidu v listopadu státní převrat. Zkraje roku 1918 podepsala nová Leninova vláda s Německem mírovou smlouvu, jež ponechávala Bělorusko, Ukrajinu, baltské státy a Polsko pod německou kontrolou. Zčásti díky Leninovi tedy Německo válku na východní frontě vyhrálo a na nějakou dobu okusilo, co obnáší opanovat území na východě.

Cenu za Leninův mír však představovala německá koloniální vláda nad oblastí, která bývala západním okrajem Ruské říše. Bolševici podle všeho soudili, že německé impérium se beztak záhy zhroutí spolu se zbytkem jejich mocnářství a utlačovatelským kapitalistickým systémem a že Rusové posléze ruku v ruce s dalšími revolucionáři rozšíří svůj nový řád směrem na západ, na tato území a ještě dál. Válka – jak tvrdili Lenin s Trockým – přinese Němcům nevyhnutelnou porážku na západní frontě, a potom vypukne dělnická revoluce přímo v Německu. Převrat provedený v Rusku ospravedlňovali před sebou i před ostatními marxisty tím, že očekávají brzkou proletářskou revoluci v průmyslovějších zemích střední a západní Evropy. Na sklonku roku 1918 a v roce 1919 to skutečně vypadalo, že by Lenin mohl mít pravdu. Na podzim 1918 Němce na západní frontě porazili Francouzi, Britové a Američané, takže jejich jednotky se musely – neporažené – stáhnout z nových východních držav říše. Němečtí revolucionáři se nekoordinovaně pokusili chopit moci a bolševici shrábli kořist: Ukrajinu a Bělorusko.

Pád starého ruského carství a porážka starého německého císařství vytvořily ve východní Evropě mocenské vakuum, jež bolševici přes veškeré úsilí nedokázali zaplnit. Zatímco Lenin s Trockým vyslali nově zformovanou Rudou armádu do občanských válek na území Ruska i na Ukrajině, staly se z pětice zemí na pobřeží Baltského moře – tedy z Finska, Estonska, Lotyšska, Litvy a Polska – nezávislé republiky. Následkem těchto územních ztrát bylo bolševické Rusko na západě menší než předtím Rusko carské. Polsko počtem obyvatel přečíslilo všechny zbývající nové státní útvary zrozené na konci války a strategicky z nich bylo zdaleka nejdůležitější, a tak ve východní Evropě vychýlilo mocenskou rovnováhu více než kterýkoli jiný z těchto mladých států. Nebylo sice dost rozlehlé, aby se mohlo stát velmocí, ale pořád bylo dost velké na to, aby představovalo problém pro velmoc, která by se v tomto prostoru snažila expandovat. Poprvé po více než stovce let také oddělilo Rusko od Německa. Sama existence Polska vytvářela v očích těchto sousedů nárazníkovou zónu, což mu měly Moskva i Berlín za zlé.

Polská ideologie se opírala o myšlenku nezávislosti. Polský stát totiž neexistoval od konce osmnáctého století, kdy si polsko-litevskou unii mezi sebe rozdělily sousední mocnosti. Polská politika se však po celé devatenácté století vedla i pod imperiální vládou a polské národní uvědomění se tím ještě upevnilo. Vyhlášení nezávislosti země v listopadu 1918 bylo možné jedině proto, že všechny tři velmoci, které se dělení Polska účastnily, zlikvidovaly válka a revoluce. Oné velkolepé historické souhry využil polský revolucionář Józef Piłsudski. Z tohoto vyjednavače, jenž byl zamlada socialistou, se stal pragmatik ochotný spolupracovat s jednou velmocí proti druhým. Po jejich zhroucení se Piłsudski se svými spolupracovníky, kteří byli už za války vojensky organizováni v legiích, nacházel v ideálním postavení, aby mohl vyhlásit a ubránit polský stát. V Paříži však předložil záležitost své vlasti vítězným mocnostem jeho velký politický rival, nacionalista Roman Dmowski, a nové Polsko bylo založeno jako demokratická republika. Díky podpoře Dohody mohla Varšava počítat s víceméně příznivými západními hranicemi s Německem, nicméně otázka hranic východních zůstala neuzavřená. Vzhledem k tomu, že Dohoda ve válce na východní frontě nezvítězila, nemohla na tomto území diktovat žádné podmínky.

V letech 1919 a 1920 svedli Poláci s bolševiky o pohraniční území mezi Polskem a Ruskem válku, jež měla pro evropské uspořádání rozhodující význam. Po ústupu Němců vtrhla Rudá armáda na Ukrajinu a do Běloruska, jenže polské vedení tyto územní výdobytky neuznalo. Piłsudski chápal daný prostor jako nezávislý politický subjekt, jehož historie byla propojena s polskými dějinami a jehož představitelé v Bělorusku a v Litvě si budou přát obnovit v nějakém rámci původní unii. Doufal, že polská vojska opírající se o ukrajinské spojence přispějí k vytvoření nezávislého ukrajinského státu. Jakmile však bolševici roku 1919 Ukrajinu ovládli a na jaře 1920 zastavili polskou ofenzivu, usoudili Lenin a Trockij, že by mohli přenést svou revoluci i do Polska: dělníky měly k naplnění jejich historické úlohy povzbudit bajonety. A až by Polsko padlo, měli jejich němečtí soudruzi za pomoci Rudé armády nasadit obrovské německé zdroje k záchraně ruské revoluce. Jenže sovětské ozbrojené síly zarazila na tažení do Berlína v srpnu 1920 u Varšavy polská armáda.

Piłsudski pak velel protiútoku, který zahnal Rudou armádu zpět do Běloruska a na Ukrajinu. Mezi poraženými byl tehdy i Stalin – někdejší politický komisař Rudé armády na Ukrajině. Právě jeho špatný odhad zabránil náležité koordinaci bolševických sil, bez níž zůstala Rudá armáda vystavena Piłsudského manévru. Vítězství polských vojáků ovšem neznamenalo rozdrcení bolševické moci, neboť byli příliš vyčerpaní, aby táhli do Moskvy, a polská společnost byla navíc názorově dosti rozrůzněná, aby tak dobrodružný podnik podporovala. Nakonec byla tedy území obývaná Bělorusy a Ukrajinci rozdělena mezi bolševické Rusko a Polsko. Polská republika tudíž vznikla jako mnohonárodnostní stát, v němž dvě třetiny obyvatel tvořili podle jazyka Poláci, nicméně dále zahrnovala asi pět milionů Ukrajinců, tři miliony Židů, milion Bělorusů a něco mezi pěti sty tisíci a milionem Němců. Její ústava sice hlásala, že je státem „polského národa“, ale ten ve skutečnosti vykazoval největší židovskou komunitu v Evropě a druhou největší populaci Ukrajinců a Bělorusů (po Rusku). Tyto tři početné národnostní menšiny – Židé, Ukrajinci a Bělorusové – žily i na území polského východního souseda.

Zatímco se na bojištích Ukrajiny, Běloruska a Polska rozhodovalo o hranicích států východní Evropy, diktovali vítězové první světové války podmínky Evropě střední a západní. Poláci se s bolševiky střetli v místech, kde probíhala východní fronta první světové války, a poražené Německo se mezitím snažilo předvést vítězným mocnostem mírumilovnou tvář. Prohlásilo se za republiku, čímž vylepšilo své vyjednávací pozice s Francouzi, Brity a Američany. Hlavní německá marxisticky zaměřená strana, sociální demokraté, odmítla napodobit bolševický příklad a do žádné revoluce se nepustila. Koneckonců většina německých sociálních demokratů byla za války k Německé říši loajální a vyhlášení republiky považovala za pokrok. Toto umírněné rozhodnutí však zemi příliš nepomohlo. Budoucí poválečné uspořádání se spíš diktovalo než vyjednávalo: navzdory staleté evropské tradici bylo poraženým během pařížských mírových rozhovorů upřeno místo u jednacího stolu. Německá vláda tak neměla na vybranou a musela v červnu 1919 podepsat Versailleskou smlouvu, i když jen hrstka německých politiků cítila povinnost hájit její ustanovení.

Smlouvu navrženou moralizujícími vítězi bylo totiž snadné napadnout jako pokryteckou. Když mocnosti Dohody vedly válku proti kontinentálním říším, prohlašovaly, že chtějí podpořit proces osvobozování národů střední Evropy. Zejména Američané svou účast ve válce charakterizovali jako křížovou výpravu za sebeurčení národů. Francie, která utrpěla víc než ostatní velmoci, však chtěla potrestat Němce a odměnit své spojence. A tak Versailleská smlouva ve skutečnosti protiřečila právě tomu principu, za nějž členové Dohody podle svých tvrzení bojovali: principu sebeurčení národů. Ve Versailles stejně jako v Trianonu (v červnu 1920) a v Sèvres (v srpnu 1920) získaly národy považované za spojence Dohody (Poláci, Češi a Rumuni) v nových hranicích větší území, a tedy i početnější etnické menšiny. Národům pokládaným za nepřátelské (Němci, Maďaři a Bulhaři) se dostalo menšího území, a měly tudíž i větší diaspory na půdě jiných států.

Polsko-bolševická válka spadala do období mezi zahájením rozhovorů ve Versailles a podpisem smlouvy v Sèvres. A protože se tyto smlouvy na západě vyjednávaly a podepisovaly ve chvíli, kdy se na východě Evropy ještě bojovalo, působil nový poválečný pořádek poněkud étericky. Zdálo se, že je ohrožen levicovou revolucí, inspirovanou, ne-li dokonce importovanou bolševiky. Během bojů mezi Poláky a bolševiky mohli revolucionáři v Německu doufat, že jim na pomoc přispěchá Rudá armáda. Novou německou republiku však ohrožovala i pravicová revoluce. Němečtí navrátilci z východní fronty na těchto bojištích přece zvítězili a neměli důvod přijímat to, co nahlíželi jako ponížení své vlasti: novou republiku a potupnou Versailleskou smlouvu, kterou její představitelé podepsali. Mnozí z těchto veteránů začali vstupovat do pravicových milicí, jež stanuly proti levicovým revolucionářům. A sociálnědemokratická vláda v přesvědčení, že není jiné cesty, některé tyto milice používala k potlačení komunistických pokusů o převrat.

Polské vítězství nad bolševiky u Varšavy v srpnu 1920 pohřbilo veškeré naděje na celoevropskou socialistickou revoluci. Smlouva mezi Polskem a sovětským Ruskem podepsaná v Rize v březnu 1921 tak ve skutečnosti završila poválečné uspořádání Evropy. Stanovila východní polské hranice, zajistila, že území rozdělené Ukrajiny a Běloruska bude v následujících letech jablkem sváru, a přetvořila bolševismus jako metodu ozbrojené revoluce ve státní ideologii. Když pak následujícího roku vznikl Sovětský svaz, měl už to být stát s pevně vymezenými hranicemi jako každý jiný politický útvar. Završení rozsáhlého ozbrojeného konfliktu pohřbilo rovněž vyhlídky pravice, že by revoluce mohla vést ke kontrarevoluci. Ti, kdo si přáli novou německou republiku svrhnout, ať už pocházeli z řad krajní pravice, anebo příslušeli ke krajní levici, museli napříště spoléhat pouze sami na sebe. Němečtí sociální demokraté zůstali stoupenci mladé republiky, kdežto němečtí komunisté vzývali sovětský vzor a zastávali sovětskou linii. Přijímali instrukce od Komunistické internacionály, kterou Lenin založil v roce 1919. Německá krajní pravice musela vyvinout novou představu, jak skoncovat s poválečným uspořádáním: tohoto cíle mělo Německo dosáhnout až poté, co projde procesem obnovy a přeměny.

Obnova této země se zdála obtížnější než její uskutečnění v praxi. Německo obviňované z rozpoutání války přišlo nejen o část svého území a obyvatelstva, ale i o právo udržovat pravidelnou armádu. Počátkem dvacátých let trpělo hyperinflací a zmítal jím politický chaos. A přesto zůstávalo, přinejmenším teoreticky, nejmocnější zemí Evropy. Co do počtu obyvatel bylo druhé za Sovětským svazem, a pokud šlo o průmyslový potenciál, nemělo konkurenta, poněvadž jeho území nebylo za války okupováno a logika mírových dohod připouštěla možnost hospodářské expanze. Ostatně jakmile v Evropě pominuly boje, našla německá vláda rychle společnou řeč se Sovětským svazem, jelikož Berlín i Moskva toužily změnit poválečné uspořádání na úkor Polska a obě země chtěly též potlačit svou izolaci ve sféře mezinárodní politiky. Proto demokratická německá vláda podepsala v roce 1922 se Sovětským svazem Rapallskou smlouvu, která mezi těmito státy obnovila diplomatické styky, zjednodušila vzájemný obchod a zahájila tajnou vojenskou spolupráci.

V očích mnohých Němců znamenalo národní uvědomění jednak záminku k pronásledování, jednak jistý příslib. Za hranicemi země nyní zůstávalo na deset milionů bývalých poddaných habsburské monarchie, jejichž mateřštinou byla němčina. Asi tři miliony Němců obývaly severozápadní oblasti Československa u hranic s Německem – v Československu tedy žilo víc Němců než Slováků. I téměř všichni obyvatelé Rakouska, sousedícího s Československem a Německem, hovořili německy. Smlouva ze Saint-Germain však vyžadovala, aby Rakousko existovalo jako samostatný stát, třebaže většina jeho obyvatel by dala přednost připojení k Německu. Adolf Hitler, vůdce Nacionálněsocialistické německé dělnické strany (NSDAP), založené roku 1920, byl rodilý Rakušan a zastánce „anšlusu“, tedy přičlenění Rakouska k Německu. Taková metoda se sice jevila jako radikální cíl, nicméně tajila skutečný rozsah Hitlerových ambic.

Když byla o mnoho let později se Sovětským svazem podepsána smlouva o rozdělení Polska, figuroval v úřadu německého kancléře právě Hitler. Tímto krokem v extrémní podobě uskutečnil myšlenku, jež byla blízká mnoha Němcům: že polské hranice nejsou legitimní a Poláci si nezaslouží mít vlastní stát. Oproti jiným německým nacionalistům se však Hitler zásadně lišil v představě, co má následovat po sjednocení všech Němců v rámci Velkoněmecké říše a po ovládnutí Polska: likvidace evropských Židů a zničení Sovětského svazu. Zprvu sice nabízel Polsku i Sovětskému svazu přátelství a své radikálnější záměry utajoval i před krajany, dokud nebylo příliš pozdě – a přece byly katastrofické vize v nacionálním socialismu obsaženy už od samého začátku.

Roku 1921 konečně dozněla válečná katastrofa i ve východní Evropě. Lenin a jeho věrní se museli přeskupit a zamyslet. Poláci je připravili o vítěznou revoluci v Evropě, a tak bolševici neměli na vybranou: nezbývalo než uhasit revoluční požár a pustit se do budování nějakého typu socialistického státu. Lenin a jeho následovníci považovali za jednoznačné, že je třeba nadále držet otěže moci; neúspěch celoevropské revoluce vlastně ospravedlňoval jejich mimořádnou snahu o politickou kontrolu. Aby se však dala revoluce završit a současně ubránit před kapitalistickými nepřáteli, bylo nutno moc bolševiků centralizovat. Pohotově tedy zakázali ostatní politické strany a začali terorizovat své politické protivníky, jimž nasadili masky reakcionářů. Jediné volby, které uspořádali v konkurenčním prostředí, prohráli, a napříště už raději žádné nevypisovali. Rudá armáda sice v Polsku utrpěla porážku, nicméně měla ještě dost sil, aby se vypořádala se všemi ozbrojenými protivníky na území bývalého carství. Bolševická tajná služba známá pod zkratkou Čeka pozabíjela ve službách konsolidace nového sovětského státu tisíce lidí.

Jenže vítězit násilím bylo snazší než vytvořit nový řád. Ukázalo se, že marxismus jako politický program nabízí rolnické a kočovnické zemi vyznačující se soužitím mnoha kultur jen omezené možnosti. Zatímco Marx předpokládal, že revoluce vypukne nejprve v průmyslově nejvyspělejších státech a rolnické či národnostní otázce věnoval jen sporadickou pozornost, teď bylo třeba rolníky z Ruska, Ukrajiny a Běloruska a spolu s nimi nomády ze střední Asie nějak přimět, aby budovali socialismus v zájmu dělnické třídy, soustředěné v ruskojazyčných městech. Bolševici museli nejprve přetvořit zděděnou předindustriální společnost ve společnost průmyslovou, k níž tamní dějiny ještě nedospěly. Až poté mohli tuto průmyslovou společnost proměnit tak, aby upřednostnila zájmy dělníků.

Bolševici museli tedy napřed vykonat konstruktivní dílo kapitalismu, a teprve poté mohli přistoupit k socialistickým přeměnám. Zastávali přesvědčení, že vybuduje-li jejich stát průmysl, přiměje to příslušníky nesčetných etnik Sovětského svazu k větší politické loajalitě, která pak přesáhne veškeré národnostní rozdíly. Ovládnout rolníky a zároveň celé národy byl skutečně velmi ambiciózní cíl, avšak bolševici před nimi utajovali své hlavní hledisko: že jsou z třídního i národnostního hlediska nepřáteli daných národů. Podle jejich názoru totiž společnost, kterou ovládali, už historicky zanikala – byla pouhou záložkou, která se vyjme předtím, než se obrátí list.

Aby po skončení války upevnili svou moc a získali loajální kádry pro provedení hospodářské revoluce, jež měla nastat, museli se uchýlit ke kompromisům. Národům sdruženým pod jejich vládou neměla být pochopitelně dopřána státnost, nicméně neměly být ani odsouzeny k zapomnění. Ačkoli marxisté obecně soudili, že nacionalismus s postupem modernizace ztratí přitažlivost, rozhodli se bolševici národy Sovětského svazu – nebo přinejmenším jejich elitu – získat pro svou kampaň industrializace země. Lenin podporoval svébytnost neruských etnik. Sovětský svaz se měl patrně stát federací Ruska a národů, s nimiž sousedilo. Loajalitu a důvěru příslušníků neruských národností měly posílit zejména výhody v přístupu ke vzdělání a politika zaměstnanosti. Bolševici, kteří byli sami původně poddanými a nyní vládli mnohonárodnostnímu státu, dokázali v těchto otázkách projevit jemnost a takt. Ostatně ani sami přední revolucionáři zdaleka nebyli čistokrevní Rusové. Lenin, obecně považovaný za Rusa a také uctívaný jako Rus, měl i švédské, německé, židovské a kalmycké předky, Trockij byl Žid a Stalin Gruzín.

Národy měly být vytvořeny k novému komunistickému obrazu – a rolníky bylo třeba chlácholit, dokud je nebude možné potlačit. Bolševici tedy uzavřeli s obyvatelstvem vesnic kompromis, o němž věděli, že je dočasný; toho se ostatně rolníci obávali. Nový sovětský režim jim dovolil vlastnit půdu, kterou revoluce zabrala statkářům, a úrodu prodávat na trhu. Důsledkem válečného a revolučního rozvratu byla však zoufalá nouze o jídlo, a tak bolševici rekvírovali obilí, aby přilepšili sobě i svým přívržencům. V letech 1921 a 1922 si hladomor a nemoci s ním spojené vyžádaly několikamilionové oběti. Tato zkušenost bolševiky poučila, že potraviny jsou zbraň. Jenže když upevnili svou moc, potřebovali zajistit spolehlivé dodávky. Slibovali přece lidu mír a chléb, takže obojí museli aspoň v minimální míře dodat. Aspoň prozatím.

Leninův stát byl založen na politické akci směřující k hospodářské revoluci, jež měla teprve přijít. Jeho sovětská politika uznávala národy, třebaže marxismus sliboval svět bez nich, a jeho sovětská ekonomika tolerovala trh, ačkoli komunismus sliboval kolektivní vlastnictví. Když Lenin v lednu 1924 zemřel, vedly se už rozsáhlé debaty o tom, kdy a jak mají tyto transformační kompromisy ustoupit druhé revoluci. A právě tato diskuse měla v rámci nového sovětského řádu rozhodnout o osudu obyvatel Sovětského svazu. Bolševici po Leninovi zdědili princip „demokratického centralismu“, jenž převáděl marxistickou historiosofii do byrokratické reality. Dělníci v něm představovali předvoj dějinného směřování, disciplinovaná komunistická strana reprezentovala dělníky, ústřední výbor stranu a politbyro – hrstka jejích vůdců – reprezentovalo ústřední výbor. Společnost tak byla podřízena státu, který kontrolovala strana ovládaná v praxi několika jednotlivci. Spory mezi členy této úzké skupinky se nepovažovaly za projev politiky, nýbrž za hlas historie, a jejich výsledky se proto předkládaly jako verdikt.

Rozhodující výklad Leninova odkazu podal Stalinův rozbor. Když Stalin v roce 1924 hovořil o „socialismu v jedné zemi“, měl tím na mysli, že dělnický ráj je třeba budovat bez valné pomoci proletářů všech zemí, kteří se nespojili. Komunisté se sice neshodli na prioritách agrární politiky, zato jednomyslně pokládali za nesporné, že sovětská vesnice bude muset záhy financovat vlastní likvidaci. Kde však hledat základní kapitál pro bolestný přechod od agrární ekonomiky k ekonomice industriální? Bylo třeba najít způsob, jak z rolníků vytáhnout „přebytky“, které by se daly prodat za valuty potřebné k dovozu strojů ze zahraničí a které by naplnily žaludky početnější dělnické třídy. V roce 1927 se státní investice znatelně přesunuly do průmyslové sféry a diskuse vstoupila do rozhodující etapy.

Celá debata o modernizaci se stala především soubojem Trockého a Stalina. Trockij byl z Leninových soudruhů nejvzdělanější, ale Stalin zaujímal funkci generálního tajemníka Všesvazové komunistické strany (bolševiků) – VKS(b) –, v níž odpovídal za stranickou byrokracii. Do vrcholné funkce ho vynesla schopnost ovládat druhé a rovněž fakt, že při zasedáních ústředního výboru osvědčil mimořádnou praktičnost. V teoretických diskusích nepůsobil sice nijak oslnivě, jenže uměl sestavit koalici. V politbyru se spojil napřed s těmi, kdo dávali přednost pozvolnějšímu tempu ekonomické transformace, a zbavil se těch, kdo mu připadali příliš radikální; posléze se sám radikalizoval a provedl čistku mezi svými dřívějšími spojenci. Na sklonku roku 1927 byli jeho konkurenti na levici – Trockij, Grigorij Zinověv a Lev Kameněv – vyloučeni ze strany. Přitom se ještě nenaplnil ani rok 1929 a Stalin už akceptoval politické názory vyloučených oponentů a zbavil se svého hlavního spojence na pravici Nikolaje Bucharina. Podobně jako Zinověv s Kameněvem zůstal Bucharin v Sovětském svazu, byť byl odstaven od moci. Stalin si našel v politbyru stoupence, především Lazara Kaganoviče a Vjačeslava Molotova. Trockij emigroval.

Jakkoli Stalin projevil zručnost při směřování sovětské politiky, teď musel zajistit splnění svých slibů. Podle závazků první pětiletky plánoval v roce 1928 sovětský režim převzít obdělávanou půdu, přimět rolníky pracovat na směny pod státním dohledem a zacházet s obilím jako se státním majetkem: nazývalo se to „kolektivizace“. Půda, náčiní i lidé měli bez výjimky náležet kolchozům, velkým útvarům, jež měly podle všeobecného předpokladu vyrábět potraviny efektivněji. Tyto kolchozy se měly budovat kolem strojních a traktorových stanic, které by pospolu hospodařícím rolníkům dodávaly moderní stroje a ve kterých by bydleli političtí agitátoři. Kolektivizace by státu umožnila kontrolovat zemědělskou produkci – a tudíž nakrmit dělníky a získat jejich podporu – a současně tuto produkci vyvážet do zahraničí s cílem získat tvrdou měnu na nezbytné investice do rozvoje průmyslu.

Aby to vypadalo, že je kolektivizace nevyhnutelná, oslabil Stalin volný trh a nahradil ho státním plánováním. Jeho spojenec Kaganovič v červenci 1928 prohlásil, že rolníci provádějí „obilnou stávku“, a že tedy nezbývá než jim úrodu zabavit. Když rolníci viděli, že jim stát může úrodu konfiskovat, raději ji ukryli, než aby s ní obchodovali. A tak se trh jevil ještě nespolehlivější, třebaže ve skutečnosti potíže v zásobování zavinil stát. Stalin pak mohl tvrdit – a také to tvrdil –, že celý problém způsobilo spontánní působení trhu a že nad dodávkami potravin musí převzít kontrolu stát.

Pak nastala Velká hospodářská krize a vše nasvědčovalo tomu, že vývoj potvrzuje Stalinova slova o nespolehlivosti tržních mechanismů. O „černém úterý“ dne 29. října 1929 se zhroutil americký trh s akciemi. Sedmého listopadu téhož roku Stalin při oslavách dvanáctého výročí bolševické revoluce vyložil, v čem spočívá socialistická alternativa k trhu, kterou měla jeho politika v Sovětském svazu neodkladně zavést. Slíbil, že rok 1930 bude „rokem velké proměny“ a že kolektivizace zajistí lidu bezpečí a blahobyt. Zastaralý venkov měl vzít zasvé. Poté bude završena revoluce ve městech, kde proletariát značně posílí díky potravinám od zpacifikovaných rolníků. Dělnictvo tak vybuduje první socialistickou společnost v dějinách a silný stát ji ubrání před zahraničními nepřáteli. Tím, že Stalin udělal z tématu modernizace země takové téma, si zároveň vydláždil cestu k moci.

Zatímco Stalin jednal, Hitler podněcoval. Stalin institucionalizoval revoluci, a tím si zajistil místo na vrcholku státu jedné strany, kdežto Hitler si budoval politickou kariéru odmítnutím institucí, které ho obklopovaly. Bolševici od dob ilegálního působení v podmínkách ruského carismu vyznávali tradici, že nejprve se diskutuje a pak je debatérům nařízeno, aby se ukáznili. Nacisté na žádnou významnou tradici kázně ani konspirace nenavazovali. Stejně jako bolševici i oni odmítali demokracii, ale činili tak ve jménu vůdce, jenž dokázal nejlépe vyjádřit vůli rasy, nikoli ve jménu strany, která pochopila příkazy dějin. Světový řád podle nich nevytvořili kapitalističtí imperialisté, jak se domnívali bolševici, nýbrž spiklenečtí Židé. Problémy moderní společnosti podle nich nespočívaly v akumulaci vlastnictví vedoucí k třídní nadvládě – tyto problémy ztělesňovali Židé, finančně ovládající kapitalismus i komunismus, tedy Ameriku, Velkou Británii i Sovětský svaz. Komunismus byl v jejich očích jen židovskou pohádkou o nedosažitelné rovnosti, jež měla naivní Evropany přimět, aby Židům otročili. Odpovědí na bezcitný židovský kapitalismus a komunismus mohl být pouze nacionální socialismus, přinášející spravedlnost Němcům na úkor ostatních.

V demokratických dvacátých letech se nacisté snažili zdůrazňovat, co mají s ostatními Němci společného. Hitlerovi nacionální socialisté vyjadřovali tou dobou odpor k podmínkám Versailleské smlouvy podobně jako ostatní německé politické strany. Nacisté však byli do jisté míry posedlí svým zjevným předurčením na východě, kde němečtí vojáci vítězili na bojištích první světové války a kde Německo v roce 1918 ovládalo rozsáhlá okupovaná území v Polsku, Bělorusku, na Ukrajině a v baltské oblasti. Na rozdíl od svých evropských rivalů, jimiž byly Francie a Velká Británie, nemělo Německo rozlehlou koloniální říši a svých skromných zámořských držav se po prohrané válce vzdalo. O to víc je lákalo východoevropské pohraničí. Sovětský svaz tedy musel padnout jako nelegitimní, utlačovatelský režim židobolševiků. Polsko, rozkládající se mezi Německem a jeho vysněným předurčením na východě, nesmělo německé moci překážet – v nadcházejících válkách o východ se tedy muselo stát buď zesláblým spojencem, anebo poraženým nepřítelem.

Hitler se v listopadu 1923 pokusil v Mnichově provést německou nacionální revoluci. Neúspěšně – vysloužil si tím jen nepříliš dlouhý pobyt za mřížemi. Přestože podstata nacionálního socialismu byla jeho dílem, sám pokus o převrat byl inspirován úspěchem italských fašistů, jež obdivoval. Benito Mussolini se předešlého roku chopil moci po „pochodu na Řím“, který Hitler neúspěšně napodobil v Mnichově. Italský fašismus podobně jako Hitler a jeho nacisté nabízel glorifikaci vůle národa a její povýšení nad otravné politické kompromisy. Mussolini a po něm i Hitler využili existence Sovětského svazu také v domácí politice. Byť obdivovali leninskou ukázněnost a model státu jedné strany, oba využívali hrozby komunistické revoluce pro ospravedlnění vlastní krutovlády. Třebaže se oba muži v mnoha ohledech lišili, ztělesňovali nový druh evropské pravice, pro niž bylo samozřejmé, že komunismus považuje za velkého nepřítele, ale jež zároveň napodobovala určité aspekty komunistické politiky. Podobně jako Mussolini byl Hitler vynikající řečník a v řadách svého hnutí osvědčil svou dominanci. Poté, co byl v prosinci 1924 propuštěn z vězení, stal se bez větších problémů znovu vůdcem nacistické strany.

Stalin dospěl k moci ve druhé polovině dvacátých let do značné míry díky kádrům, které jmenoval a o jejichž podporu se mohl opřít. Hitler stavěl na osobním charismatu a od svých spolupracovníků a stoupenců očekával, že budou vymýšlet politiku a jazyk, jež by odpovídaly jeho rétorice a představám. Stalin interpretoval marxistické myšlenky tak, aby urychlil svůj vzestup k moci, ale přinejmenším do roku 1933 je nemohl vykládat tak, jak by si sám přál. Naopak Hitler inspiroval jiné, aby praktické myšlení rozvíjeli za něj. Ve vězení sepsal první díl autobiografického manifestu Mein Kampf (Můj boj). Ten a další jeho spisy – zejména jeho takzvaná Druhá kniha – vyjadřují Hitlerovy plány zcela nepokrytě, nicméně nikdy netvořily součást kánonu. Zatímco Stalin se musel zprvu soustředit na to, jak jeho soudruzi jednají, a až poté se zabývat tím, co smějí říkat, Hitler nemusel nějaký dialog či soudržnost ani předstírat.

Po propuštění z věznice přistoupil ve vztahu k výmarské republice na určitý kompromis. Jako vůdce nacionálněsocialistické strany prováděl parlamentní politiku, i když jen proto, aby mohl šířit propagandu, poukázal na své nepřátele a domohl se mocenských postů. Snažil se, aby se nedostal do vězení ani tehdy, když se jeho nacistické paramilitární bojůvky pouštěly do rvaček s levicovými oponenty. Roku 1928, kdy německá ekonomika těžila z několikaletého souvislého růstu, dostali nacisté ve volbách jen 2,6 procenta hlasů a obsadili pouhých dvanáct křesel v parlamentu. Pak ale přišla Velká hospodářská krize, jež byla pro Hitlera ještě větším požehnáním než pro Stalina. Zhroucení německého hospodářství vyvolalo strašáka komunistické revoluce, a obojí Hitlera vyneslo k moci. Zdálo se, že celosvětová ekonomická krize ospravedlňuje radikální snahy o změnu. Zdánlivě reálná možnost revoluce, kterou by vedla početná Komunistická strana Německa, vzbuzovala značné obavy, a ty Hitler dokázal usměrnit k nacionalismu. V září 1930 dostali nacisté 18 procent hlasů a vybojovali 107 mandátů – a ve vítězných volbách v roce 1932 oslovili už celých 37 procent voličů.

Roku 1932 se však německé parlamentní volby staly spíš demonstrací lidové podpory než přímou cestou k moci, poněvadž demokracie v Německu existovala jen formálně. V předešlých dvou letech totiž kancléři, stojící v čele státu, přesvědčili prezidenta, aby vydával dekrety, jež měly sílu zákona. Parlament – Reichstag – se toho roku sešel pouze třináctkrát. Hitler byl jmenován kancléřem v lednu 1933 za podpory konzervativců a nacionalistů, kteří se domnívali, že jim pomůže zabránit, aby se vlády neujala silná německá levice. K jejich úžasu Hitler okamžitě vypsal volby a využil nového postavení, aby své straně zajistil nadvládu nad Německem. Když byly 5. března 1933 oznámeny volební výsledky, ukázalo se, že nacisté porazili sociální demokraty a komunisty na hlavu: získali 43,9 procenta hlasů a 288 z 647 křesel v Reichstagu.

Na jaře 1933 Hitler přebudoval německý politický systém – a ve stejné době Stalin v Sovětském svazu prosadil svou autoritu.

* * *

Rok 1933 budil dojem, že sovětská i nacistická vláda dokážou na světový hospodářský kolaps odpovědět. Z obou režimů vyzařovala dynamika, a to v době, kdy se jinde zdálo, že liberální demokracie nedovedou své země ochránit. Většina evropských vlád – včetně té německé do roku 1933 – vycházela z přesvědčení, že nemá k dispozici dostatek účinných prostředků, aby zamezila zhroucení hospodářství. Převládal názor, že státní rozpočet má být vyrovnaný a veřejné výdaje je zapotřebí omezovat. To, jak dnes víme, situaci jen zhoršilo. Zdálo se, že Velká hospodářská krize zdiskreditovala politické výdobytky ukončení první světové války: volný trh, parlamentní demokracii i národní státy. Trh přivodil katastrofu, na jakou žádný parlament nedokázal odpovědět, a národní státy podle všeho postrádaly nástroje, jak zabránit zbídačení obyvatelstva.

Nacisté i Sověti přišli s přesvědčivým odůvodněním toho, kdo tuto krizi způsobil (židovští kapitalisté nebo obecně kapitalisté), a uplatnili přitom vskutku radikální přístup k politické ekonomii. Nejenže odmítali právní a politickou podobu poválečného uspořádání, ale zpochybňovali i jeho hospodářské a sociální základy. Vrátili se k ekonomickým kořenům poválečné Evropy a znovu přehodnotili život a úlohu těch, jejichž údělem je obdělávat půdu. Venkované tvořili ve třicátých letech dvacátého století v mnoha evropských zemích stále většinu a orná půda představovala cenný přírodní zdroj pro rozkvět zemědělství, poháněného nadále silou hospodářských zvířat i přičinlivostí rolníků. Počítaly se tu kalorie, ale z naprosto jiných důvodů než dnes: plánovači museli mít jistotu, že obyvatelstvo bude nakrmeno, a bude tudíž živé a výkonné.

Většina evropských států neměla vyhlídku na úspěšnou společenskou transformaci, a proto nemohla nacistům ani Sovětům konkurovat, natož vyvrátit jejich argumenty. Polsko a další nové východoevropské státy se sice ve dvacátých letech pokusily o pozemkovou reformu, nicméně jejich úsilí se ukázalo jako nedostatečné. Statkáři lobbovali za udržení majetku a banky byly v otázce půjček rolníkům skoupé. Konec demokracie v této části kontinentu (s výjimkou Československa) vnesl do hospodářské problematiky jen málo podnětných nápadů. Autoritářské režimy v Polsku, Maďarsku a Rumunsku příliš neváhaly s uvězněním svých oponentů a snadno nacházely východiska v líbivých větách o síle národa. Nezdálo se však, že by za vleklé krize přišly s efektivní hospodářskou politikou.

V roce 1933 se sovětská a nacistická alternativa k jejich postojům opírala o odmítnutí jednoduché pozemkové reformy, jejímž prostřednictvím se už padlé demokracie zdiskreditovaly. Přes mnohé odlišnosti Hitler i Stalin předpokládali, že jeden z úhlavních problémů doby představuje sektor zemědělství a že řešení tu přinese jedině drastický zásah státu. Kdyby stát dokázal uskutečnit radikální hospodářskou transformaci, mohla by připravit podmínky pro nový politický řád. Stalinovým řešením – jak také sovětský vůdce přislíbil na začátku pětiletky v roce 1928 – byla kolektivizace. Ve dvacátých letech sice nechalo vedení SSSR rolníky prosperovat, ale počátkem třicátých let jim půdu vzalo s úmyslem vytvořit kolchozy, v nichž by venkované pracovali pro blaho státu.

Hitlerovo řešení agrární otázky bylo vynalézavé a zároveň dobře maskované. Před jeho nástupem k moci a v prvních letech vlády se zdálo, že kancléři jde především o německou dělnickou třídu a že nesoběstačnost Německa v zásobování potravinami přenechává na dovozcích. Politika urputného (a nelegálního) nového vyzbrojování přemístila německé nezaměstnané z úřadoven práce do kasáren nebo do zbrojovek. Po několika měsících Hitlerovy vlády se rozběhly programy veřejných prací. Zprvu to dokonce vypadalo, že nacisté hodlají pro německé rolníky vykonat ještě méně, než naznačovali. Ačkoli program jejich strany sliboval poskytnout půdu chudším rolníkům na úkor bohatých, byla po Hitlerově jmenování kancléřem tato tradiční verze pozemkové reformy potichu odložena. Německému kancléři šlo totiž hlavně o mezinárodní dohody, ne o mechanismus přerozdělování v oblasti agrární politiky. Usiloval o uzavření speciálních obchodních smluv s východoevropskými sousedy, podle nichž by se německé průmyslové zboží dodávalo výměnou za potraviny. Hitlerova zemědělská politika se trochu podobala té Leninově z dvacátých let: šlo o politickou přípravu vize takřka nepředstavitelně radikálního zásahu do chodu hospodářství. Nacionální i sovětský socialismus nalákaly dělníky na iluzi pozemkové reformy, přestože měly v plánu změnit jejich osud daleko převratněji.

Nacistická agrární politika ve skutečnosti počítala s vytvořením impéria za východními hranicemi. Tato otázka se tedy neměla řešit uvnitř Německa, nýbrž za jeho hranicemi záborem půdy polských a sovětských zemědělců – a oni sami budou buď odsouzeni k vyhladovění, anebo budou asimilováni, deportováni, zotročeni. Německo by nedováželo obilí z východu, ale vyvezlo by své rolníky na východ, aby osídlili území Polska a západní část Sovětského svazu. Hitler sice obecně promlouval o potřebě „životního prostoru“, avšak nikdy německým zemědělcům neřekl jasně, že se po nich chce, aby se ve velkém stěhovali na východ – stejně jako bolševici sovětským rolníkům nikdy jasně neřekli, že se po nich chce, aby odevzdali svůj majetek státu. Za kolektivizace na počátku třicátých let vysvětloval Stalin tažení proti vlastním rolníkům jako „boj“ o zrno, zatímco Hitler počítal s tím, že Německo nakrmí vítězství v budoucí válce. Sovětský program byl vytvářen ve jménu univerzálních principů, kdežto nacistické plány počítaly s porobou východní Evropy ve prospěch vyšší rasy.

Hitler a Stalin se chopili moci v Berlíně a v Moskvě, nicméně jejich transformační vize se soustřeďovaly na území ležící mezi oběma městy. Na Ukrajině se jejich utopie o mocné vládě překrývaly. Hitler vzpomínal na tuto efemérní německou východní kolonii z roku 1918 jako na prostředek zaručující mu snadný přístup ke zdejší obilnici. Stalin, jenž sloužil zájmům revoluce na Ukrajině krátce poté, nahlížel na toto území stejně. Tamější ornou půdu a zemědělce bylo nutno využít při budování moderního průmyslového státu. Hitler pokládal kolektivizaci za katastrofální chybu a považoval ji za důkaz selhání sovětského komunismu jako takového. Nepochyboval však o tom, že Němci udělají z Ukrajiny zemi oplývající mlékem a strdím.

Pro Hitlera i pro Stalina znamenala Ukrajina víc než pouhý zdroj jídla. Byla místem, které jim mělo umožnit prolomit pravidla tradiční ekonomiky – místem, jež mělo spasit jejich země před chudobou a izolací a posléze přetvořit celý kontinent k obrazu jejich představ. Jejich záměry i celá jejich budoucí moc závisely na ovládnutí ukrajinské černozemě a milionů tamních rolníků. V roce 1933 zahynuly miliony Ukrajinců za největšího uměle vyvolaného hladomoru v dějinách lidstva, což byl začátek, ale ne konec pohnuté ukrajinské historie. Roku 1941 Hitler Ukrajinu na Stalinovi dobyl a pokusil se tu nastolit koloniální poměry po svém: tím, že nejprve postřílí Židy a nechá vyhladovět sovětské válečné zajatce. Stalinisté tedy kolonizovali vlastní zemi a nacisté kolonizovali okupovanou sovětskou Ukrajinu – zatímco její obyvatelé jen trpěli a trpěli. Za Stalinovy a Hitlerovy vlády bylo na Ukrajině zabito víc osob než kdekoli jinde v krvavých zemích, v Evropě i na celém světě.

kapitola první

SOVĚTSKÉ HLADOMORY

V západním světě byl rok 1933 rokem hladovým. Ulice amerických i evropských měst zaplnili lidé, kteří přišli o práci a zvykli si čekat ve frontách na jídlo. Mladý podnikavý velšský novinář Gareth Jones si v Berlíně povšiml, jak nezaměstnaní Němci kráčejí za hlasem Adolfa Hitlera. V New Yorku ho překvapila bezmoc amerických dělníků, s jakou živořili tři roky po vypuknutí Velké hospodářské krize: „Viděl jsem stovky chudáků v jednom chumlu, některé v šatech, které kdysi bývaly k světu, jak čekají na dva sendviče, koblihu, hrnek kávy a cigaretu.“ Zato v Moskvě, kam Jones zavítal v březnu, bylo hladovění v kapitalistických zemích důvodem k oslavám. Zdálo se, že příchod krize zvěstuje světovou socialistickou revoluci. Stalin a jeho klika se chlubili nevyhnutelným vítězstvím systému, který v Sovětském svazu vybudovali.1

Rok 1933 byl ovšem hladový i zde, zejména na sovětské Ukrajině. V ukrajinských městech – v Charkově, Kyjevě, Stalinu, Dněpropetrovsku – stály den co den ve frontě na obyčejný bochník chleba statisíce lidí. V ukrajinském hlavním městě Charkově narazil Jones na novou tvář nouze. Lidé se tam ve dvě hodiny v noci stavěli do fronty před obchody, jež otvíraly až v sedm. V běžných dnech tu čekalo na chléb na čtyřicet tisíc lidí. Tak zoufale se báli o pořadí ve frontě, že se drželi opasků těch, kteří stáli před nimi. Někteří byli hladem tak zesláblí, že se neudrželi na nohou a museli se opírat o jiné. Čekání jim zabralo celý den, někdy i dva. Těhotné ženy a invalidní váleční veteráni přišli o výsadu přednostního nákupu, a pokud se chtěli najíst, nezbývalo jim než se postavit k ostatním. Pak někde ve frontě začala naříkat jakási žena a nářek vyvolal ozvěnu po celém zástupu, takže dav tisíců lidí rázem vydával zvuk jediného zvířete stiženého prvotním děsem.2

Obyvatelé měst na sovětské Ukrajině se hrozili, že přijdou o pořadí ve frontě, a strachovali se, že umřou hlady. Tušili však, že jedinou naději opatřit si jídlo mají právě tady. V uplynulých pěti letech se ukrajinská města rychle rozrůstala, vstřebávala venkovany a přetvářela je na dělníky a úředníky. I synové a dcery ukrajinských rolníků spolu se Židy, Poláky a Rusy obývali toto prostředí už léta a byli závislí na potravinách dostupných v obchodech. Jejich rodiče na vsi neměli, co by jim nabídli. To bylo neobvyklé, protože za časů nouze a hladu se lidé z měst obvykle vydávají na venkov. V Německu ani ve Spojených státech rolníci skoro nikdy nehladověli, ani za krize. A tak dělníci a kvalifikovaní odborníci ve městech možná museli prodávat jablka nebo krást, zatímco někde v ovocnářské oblasti Altes Land kolem Hamburku nebo kdesi v Iowě byly obsypané sady, plná sila a spižírny. Jenže lidé z ukrajinských měst neměli kam jít, od venkovanů nemohli nic čekat. Většina z nich obdržela přídělové lístky, které bylo třeba předložit, aby se domohli aspoň skývy chleba. Potištěný papírek jim poskytoval jednou naději na přežití, a oni si to trpce uvědomovali.3

Důkazy byly ostatně k vidění všude kolem. Hladovějící venkované žebrali podél front na chleba o drobky. V jednom městě patnáctiletá dívka takto obcházela celou frontu, až se dostala až do čela, kde ji hokynář utloukl k smrti. Městské hospodyně, stojící ve frontách, musely přihlížet, jak venkovanky na chodnících umírají hlady. Jisté děvče zahlédlo ráno cestou do školy ubožáky v posledním tažení – a odpoledne už tam leželi mrtví. Mladý komunista označil venkovské děti, jež se kolem ploužily, za „živoucí kostry“. Straníka v průmyslovém městě Stalinu skličoval pohled na oběti hladomoru, které nacházel mrtvé u zadních dveří domu, kde bydlel. Dvojice procházející se v parku nemohly přehlédnout cedule zakazující kopání hrobů. Lékaři a sestry měli zakázáno ošetřovat (nebo krmit) hladovějící, jimž se podařilo dovléct až do nemocnic. Strážníci měli za úkol sbírat vyhladovělé děti ulice, aby na sebe neupozorňovaly, a tak v městech sovětské Ukrajiny policie zatýkala několik set dětí denně – jednoho dne na počátku roku 1933 ohlásila charkovská policie dvě tisícovky takových zadržení. V charkovských kasárnách čekalo tou dobou na smrt kolem dvaceti tisíc dalších. Děti policisty zapřísahaly, aby je nechali aspoň dožít pod širým nebem: „Dovolte mi umřít v klidu, nechci umírat v baráku smrti.“4

Ve městech sovětské Ukrajiny panoval hlad daleko horší než v kterémkoli městě západního světa. V roce 1933 tu hladomoru podlehly desetitisíce obyvatel. Valnou většinu těchto umírajících a zemřelých však tvořili venkované, tedy dodavatelé surovin pro všechen chléb, který se dostal do měst. Jestliže ukrajinská města sotva přežívala, ukrajinský venkov vymíral. Lidé z měst si nemohli nevšimnout krajní nouze těch, kdo zdánlivě proti veškeré logice opouštěli svůj domov na vesnici a pátrali po něčem do úst. Nádraží v Dněpropetrovsku zaplavili hladovějící venkované, kteří byli příliš slabí, aby ještě svedli žebrat. Gareth Jones ve vlaku potkal rolníka, jenž si vyžebral kus chleba, ale zabavila mu ho policie. „Vzali mi můj chleba…,“ opakoval znovu a znovu s vědomím, jaké zklamání to pro jeho hladovějící blízké bude. Na zastávce ve Stalinu tento vyhladovělý vesničan skočil pod vlak, aby trápení ukončil. Město Stalino – průmyslové centrum severovýchodní Ukrajiny – založil za časů carství velšský průmyslník John Hughes, pro nějž kdysi pracovala matka Garetha Jonese. Zprvu se po něm jmenovalo Juzovka, avšak nyní neslo Stalinovo jméno (roku 1961 bylo přejmenováno na Doněck).5

Stalinova pětiletka, završená v roce 1932, přinesla zemi rozmach průmyslu za cenu všeobecné bídy. Smrt rolníků pod koly vlaků byla názornou ukázkou nových kontrastů. Napříč celou sovětskou Ukrajinou se cestující ve vlacích nechtěně stávali i svědky dalších hrůzných výjevů. Hladoví rolníci se vydávali do měst podél železničních tratí, jenže pak slabostí omdlévali na kolejích. Když byli v Charcysku poblíž Doněcku rolníci vykázáni z nádraží, oběsili se raději na okolních stromech. Sovětský spisovatel Vasilij Grossman, vracející se z návštěvy u příbuzných v rodném Berdyčevu, narazil u okénka svého kupé na ženu žebrající o chléb. Politický emigrant Arthur Koestler, jenž přijel do Sovětského svazu pomáhat budovat socialismus, zažil něco podobného. Později vzpomínal, jak u jedné příměstské zastávky v Charkově venkovanky zvedaly „k okénkům vagonů strašlivá nemluvňata s obrovskými vodnatelnými hlavami, hůlkovitými údy a nápadně nafouklými bříšky“. Ukrajinské děti mu připomínaly „embrya vytažená z lahví s formalinem“. Uběhla však řada let, než tito dva muži považovaní za morální svědomí dvacátého století vylíčili, co viděli.6

Obyvatelé měst byli zvyklí vídat venkovany na tržišti, jak rozkládají balíky a prodávají své přebytky. V roce 1933 však přicházeli rolníci na tato známá místa nikoli prodávat zboží, nýbrž žebrat. Tato tržiště nyní nenabízela pohled na potraviny ani na zákazníky, jen všudypřítomný obraz zkázy. Jedinými zvuky tu teď byly jitřní vzdechy umírajících, schoulených pod hadry, které kdysi bývaly jejich oblečením. Jednoho jarního rána sálo mezi hromadami mrtvých venkovanů nemluvně prs mrtvé matky, jíž už zešedivěla tvář. Ukrajinští kolemjdoucí tyto výjevy vídali už předtím, a nejen bezvládná těla, nejen mrtvou matku s dosud živým kojencem, ale přesně tuto scénu: maličká ústa, poslední kapičku mléka a studenou bradavku. Měli pro to dokonce označení. Cestou kolem šeptali: „To jsou poupata socialistického jara.“7

* * *

Hromadný hladomor z roku 1933 byl důsledkem Stalinovy první pětiletky, uskutečněné v letech 1928–1932. V tomto období převzal Stalin kontrolu nad vedením strany, prosadil politiku industrializace a kolektivizace a objevil se rovněž v roli děsivého otce utlačených obyvatel. Nahradil trh plánováním, z rolníků nadělal otroky, pustiny Sibiře a severního Kazachstánu proměnil v síť koncentračních táborů. V důsledku jeho politiky byly desetitisíce lidí popraveny, statisíce zahubeny vyčerpáním a miliony obyvatel se potácely na pokraji smrti vyhladověním. Stalin se neustále oprávněně obával vnitřní opozice ve straně, avšak projevil nebývalý politický talent, obklopil se úslužnými satrapy a stál na samém vrcholu byrokracie, jež si nárokovala schopnost předvídat a vytvářet budoucnost. Tuto budoucnost představoval komunismus, což vyžadovalo vybudovat těžký průmysl, který zase vyžadoval kolektivizované zemědělství, jež však nemohlo vzniknout bez ovládnutí nejpočetnější skupiny obyvatelstva v Sovětském svazu – totiž rolnictva.8

Rolník, zejména pak ten ukrajinský, si musel při této obří mechanizaci dějin připadat jako pouhopouhý nástroj. I kdyby plně chápal konečné cíle sovětské politiky, což bylo velmi nepravděpodobné, sotva by byl ochoten je podporovat. Jeho postoje se vyznačovaly odporem vůči politickým snahám, které ho měly připravit o půdu i o svobodu. Kolektivizace tedy přinesla zásadní konfrontaci početného rolnictva se sovětským státem a jeho policií, jež se tehdy nazývala OGPU. Stalin tento střet předvídal a roku 1929 nařídil nejmohutnější mobilizaci státní moci v dějinách SSSR. Úkol vybudovat socialismus, jak prohlásil, bude připomínat „vzedmutí oceánu“. V prosinci téhož roku oznámil, že „kulaci“ budou „jako třída zlikvidováni“.9

Bolševici vykládali historii jako boj tříd. Chudí osnovali revoluce proti bohatým, a tím poháněli kolo dějin kupředu. Oficiálně tedy plán na vyhlazení kulaků nebyl prostým rozhodnutím tyrana na vzestupu, podpořeného loajální suitou – byla to dějinná nezbytnost, dar tvrdé, leč blahosklonné bohyně Klió. Neskrývaný útok orgánů státní moci proti celé skupině obyvatelstva, která nespáchala žádný zločin, podpořila sprostá propaganda. Jeden plakát opatřený heslem „Zničíme kulaky jako třídu!“ zobrazoval kulaka pod koly traktoru, druhý ho znázorňoval v podobě opice, jež před lidem ukrývá obilí, a na třetím sál kulak mléko přímo z kravského vemene. Jsou nelidské stvůry, jsou to zvířata – tak znělo poselství.10

O tom, kdo je kulak a kdo ne, rozhodoval v praxi stát. Policie deportovala zámožnější rolníky, kteří měli uskutečněním kolektivizace nejvíc co ztratit. V lednu 1930 politbyro zmocnilo státní policii, aby prověřila venkovské obyvatelstvo celého Sovětského svazu. Příslušný rozkaz OGPU z 2. února vyčleňoval prostředky potřebné k „likvidaci kulaků jako třídy“. V každé konkrétní lokalitě rozhodovala o osudu rolníků „trojka“ čili skupina tří lidí sestávající z příslušníka státní policie, místního stranického předáka a prokurátora. Byla oprávněna vynášet bezodkladné a kruté verdikty (smrt, popřípadě vyhnanství), přičemž odvolání se nepřipouštělo. Doporučení k zásahu jí mnohdy poskytovali místní straníci: „Na plénu vesnického sovětu,“ uvedl jeden funkcionář, „vyrábíme kulaky podle vlastního uvážení.“ Přestože i život v Sovětském svazu upravovaly zákony a soudy, byly v tomto období ignorovány a nahrazovány rozhodnutím pouhé trojice osob. Na základě rozsudků trojek bylo popraveno asi třicet tisíc sovětských občanů.11

V průběhu prvních čtyř měsíců roku 1930 bylo ze sovětské Ukrajiny násilně deportováno 113 637 lidí označených za kulaky. Tak masová akce způsobila, že se tu postupně vyprázdnilo na třicet tisíc rolnických obydlí, jejichž zaskočení obyvatelé dostali nanejvýš jen kratičký čas na to, aby se připravili na cestu do neznáma. Obnášela tisíce mrazivých nákladních vagonů naložených vyděšenými a nemocnými lidmi, kteří byli převáženi na sever evropské části Ruska, na Ural, na Sibiř či do Kazachstánu. Znamenala nejprve střelbu a hrůzné výkřiky toho rána, kdy rolníci naposledy spatřili svůj domov, pak mráz a ponižování ve vlacích a nakonec trápení a rezignaci, když byli zadržení přinuceni otročit v tajze nebo ve stepi.12

Ukrajinský venkov deportace do vězeňských táborů znal, protože ho postihly už v polovině dvacátých let dvacátého století. Žalostná rolnická písnička tedy stačila zlidovět:

Ach, Solovky, Solovky!

Tak daleká cesta,

srdce bít nemůže,

strachem se souží má duše.

Solovky byl vězeňský komplex na Soloveckých ostrovech v Severním moři. V očích ukrajinských vesničanů symbolizovalo toto místo vše, co bylo na vyhnání z vlasti cizí, utlačovatelské a bolestné. Pro komunistické špičky Sovětského svazu ztělesňovaly Solovky naopak první místo, kde práce deportovaných přinášela státu prospěch. V roce 1929 se Stalin rozhodl rozšířit tento model na území celého Sovětského svazu a nařídil budování „zvláštních sídlišť“ a koncentračních táborů. Koncentrační tábory byly zřízeny jako vymezené pracovní zóny, obvykle obehnané ostnatým drátem a střežené dozorci. Naproti tomu zvláštní sídliště byla zakládána jako nové vesnice, postavené přímo vězni poté, co byli vysazeni z vlaků do pusté stepi či tajgy. V řadách 1,7 milionu kulaků, kteří se tímto způsobem ocitli na Sibiři, v nehostinných končinách evropské části Ruska a v Kazachstánu, bylo asi tři sta tisíc Ukrajinců.13

Masové deportace rolníků, uplatněné jako trest, v sovětské ekonomice časově odpovídaly masovému využívání systému nucených prací. Roku 1931 byly zvláštní sídliště a koncentrační tábory sloučeny do jednotného systému nazvaného gulag. Gulag, který sami Sověti označovali za „síť koncentračních táborů“, vznikl souběžně s kolektivizací a závisel na ní. Nakonec zahrnoval 476 komplexů, do nichž bylo zavlečeno na osmnáct milionů lidí – přibližně půldruhého milionu až tři miliony osob tu během věznění zemřely. Ze svobodných rolníků se staly otrocké pracovní síly přinucené budovat gigantické kanály, doly a továrny, o nichž byl Stalin přesvědčen, že Sovětský svaz zmodernizují.14

Vlivem těchto deportací se Ukrajinci nejčastěji dostávali na stavbu Bělomořského kanálu, který propojil Bílé moře s Baltským, na němž Stalinovi obzvlášť záleželo. Jedenadvacet měsíců tu na 170 000 lidí kopalo zmrzlou půdu, lopotili se jen s krumpáči a lopatami, a někdy měli k dispozici pouze hliněné střepy a vlastní ruce. Umírali po tisících vyčerpáním nebo následkem epidemií a končili na dně nenapuštěného kanálu, který – jak se ukázalo po jeho dokončení v roce 1933 – nebyl pro účely plavby valně užitečný. I zvláštní sídliště vykazovala vysokou úmrtnost. Sovětské úřady předpokládaly, že tu zemře asi pět procent osadníků, nicméně ve skutečnosti šlo o počty dvojnásobné až trojnásobné. Jeden obyvatel Archangelsku, největšího města na pobřeží Bílého moře, si stěžoval na nesmyslnost celého počínání: „Ničení kulaků v ekonomickém ohledu je jedna věc, ale fyzické ničení jejich dětí je prostě barbarství.“ Děti na Dálném severu umíraly tak hojně, že „jejich těla brali na hřbitov po třech nebo po čtyřech bez rakví.“ Skupinka dělníků ve Vologdě se dotazovala, zda „cesta ke světové revoluci“ musí nutně vést „přes mrtvoly jejich dětí“.15

Úmrtnost v gulagu byla vysoká, ale nepřevyšovala hrůzná čísla, jež se měla záhy stát údělem oblastí kolektivizovaného ukrajinského venkova. Dělníci, kteří kopali Bělomorkanál, dostávali velmi hubené příděly potravy: asi šest set gramů chleba (kolem 1 300 kalorií) denně. Ve skutečnosti však i to obnášelo víc, než bylo tehdy k mání na sovětské Ukrajině. Otročtí kopáči Bělomorkanálu dostávali dvakrát nebo třikrát, ne-li dokonce šestkrát víc než to, co bylo v letech 1932 a 1933 dopřáno ukrajinským kolchozníkům – tedy pokud jim bylo vůbec něco dopřáno.16

V prvních týdnech roku 1930 postupovala kolektivizace na sovětské Ukrajině i v celém Sovětském svazu oslnivým tempem. Moskva zasílala kvóty okresů, jež se měly kolektivizovat, do hlavních měst jednotlivých sovětských republik a tamní straničtí funkcionáři se dušovali, že je překročí. Ukrajinské vedení se zavázalo, že zkolektivizuje celou republiku za jediný rok. A místní straničtí aktivisté, kteří chtěli na své nadřízené udělat dojem, postupovali ještě rychleji – přislíbili, že kolektivizace se stane záležitostí devíti až dvanácti týdnů. Vyhrožovali vesničanům deportací a nutili je, aby podepsali, že se zříkají nároku na půdu a vstupují do kolchozu. Bylo-li to zapotřebí, zasáhla – a nejednou se smrtelnými následky – státní policie. Na venkov bylo vysláno také pětadvacet tisíc dělníků, aby doplnili policejní síly a odpor rolníků přemohli. Když byli upozorněni, že tito vesničané jsou odpovědní za nedostatek potravin ve městech, slibovali naverbovaní, že „z těch kulaků nadělají mýdlo“.17

Do poloviny března 1930 bylo – přinejmenším teoreticky – jedenasedmdesát procent orné půdy v Sovětském svazu začleněno do kolchozů. Znamenalo to, že většina rolníků se zřekla práva na svá hospodářství a přidružila se ke kolektivu. Nyní už neměli oficiálně žádné právo využívat půdu k soukromým účelům. Zaměstnání, plat i množství jídla pro členy kolchozu určovalo vedení. Kolektivizovaní rolníci přišli (anebo postupně přicházeli) o dobytek, a pokud šlo o nářadí a stroje, jichž byl obvykle nedostatek, plně záviseli na nově zřízených strojních a traktorových stanicích. V těchto skladištích, jež byla rovněž středisky politické kontroly venkova, zato nikdy nebyla nouze o stranické úředníky a policisty.18

Na sovětské Ukrajině děsila rolníky ztráta půdy ještě víc než v sovětském Rusku, kde její kolektivní obdělávání patřilo k tradici. Ukrajinští vesničané se totiž celá staletí potýkali se statkáři a za bolševické revoluce jim připadalo, že nad nimi konečně zvítězili. Bezprostředně po revoluci, tedy v letech 1918 až 1921, jim však bolševici úrodu zabavovali, aby mohli vést občanskou válku. Venkované měli proto dobré důvody sovětskému státu nedůvěřovat. Leninova kompromisní politika ve dvacátých letech byla přijata velice příznivě, ačkoli vesničané chovali podezření – a správné, jak se ukázalo –, že změna poměrů na sebe nedá dlouho čekat. V roce 1930 jim kolektivizace připadala jako „druhé nevolnictví“, začátek nového otročení s tím rozdílem, že teď už nedřou na bohaté statkáře jako v nedávné minulosti, nýbrž na komunistickou stranu. Ukrajinští rolníci se obávali, že přijdou o svou těžce vydobytou nezávislost, a děsili se pochopitelně i hladu a zatracení svých nesmrtelných duší.19

Venkovské prostředí sovětské Ukrajiny bylo totiž povětšinou stále ještě společenstvím, jež bylo utvářeno náboženstvím. Mnozí mladí ambiciózní vesničané, kteří se přiklonili k oficiálnímu komunistickému ateismu, se tedy stěhovali do velkých ukrajinských měst, případně do Moskvy či do Leningradu. Třebaže ateistický komunistický režim pravoslavnou církev jejich rodičů utlačoval, zůstávali rolníci nadále praktikujícími křesťany a mnozí vnímali vstup do kolchozu jako pakt s ďáblem. Někteří soudili, že Satan chodí po zemi v převleku za stranického aktivistu a že seznam kolchozníků představuje pekelnou knihu zaručující hříšníkovi mučení a zatracení. Nové strojní a traktorové stranice jim připomínaly předpeklí. Někteří polští vesničané na Ukrajině, vyznáním katolíci, nahlíželi na proces kolektivizace v pojmech Apokalypsy. „Nemíním zaprodat duši ďáblovi,“ vysvětloval jeden Polák svému synovi, proč nevstoupí do kolchozu. Straničtí aktivisté si toto hluboké náboženské přesvědčení uvědomovali a propagovali zásadu označovanou jako „Stalinovo první přikázání“: kolchoz slouží především státu, až potom lidem. A rolníci dobře věděli, že první biblické přikázání zní: „Nebudeš mít jiné bohy přede mnou.“20

Deportace kulaků do gulagu zbavila ukrajinské vesnice přirozených vůdců. Vesničané se však snažili zachránit sebe a své společenství i bez autority deportovaných. Bojovali přece o nevelké pozemky, zaručující jim aspoň jistou míru autonomie. Usilovali udržet své rodiny mimo dosah státu, který demonstroval svou sílu v kolchozech a strojních a traktorových stanicích. Rozprodávali či poráželi dobytek, aby o něj v kolchoze nepřišli. Otcové a manželé posílali dcery a manželky do boje se stranickými aktivisty a s příslušníky policie na základě úvahy, že ženy nejsou deportací ohroženy tolik jako muži. A tak se občas dokonce převlékali za ženy, aby mohli uštědřit místnímu agitátorovi ránu motykou nebo lopatou.21

Zásadní význam měla však skutečnost, že rolníci měli k dispozici jen málo zbraní a byli mizerně organizovaní. Na palné zbraně a jejich prodej si stát vytvořil takřka monopol. Rolnické akce krom toho sledoval mocný státněpolicejní aparát, který možná nerozuměl motivacím vesničanů, zato dobře chápal jejich obecné postoje. V roce 1930 zaregistroval OGPU na Ukrajině skoro milion aktů individuálního odporu. Z masových venkovských vzpour, jež v březnu toho roku v Sovětském svazu vypukly, se bezmála polovina odehrála na Ukrajině. Část ukrajinských rolníků „hlasovala nohama“ – odešli přes hranice do sousedního Polska. Jejich příkladu následovaly celé vesnice: vydávaly se k západním hranicím s církevními insigniemi, kříži nebo s prostými černými prapory připevněnými na holích. Do Polska se tak dostaly tisíce lidí přinášejících svědectví o tom, jak se Sovětským svazem šíří hladomor.22

Útěk venkovanů do Polska vzbudil na mezinárodní scéně rozpaky a možná byl i zdrojem skutečného znepokojení v řadách Stalinova politbyra. Znamenalo to totiž, že se polské úřady, jež se tou dobou snažily s početnou ukrajinskou národnostní menšinou politicky sblížit, dozvídaly o průběhu a důsledcích kolektivizace. Polští pohraničníci trpělivě vyslýchali uprchlíky a získávali povědomí o tom, jak kolektivizace probíhá a s jakými se potýká neúspěchy. Někteří venkované prosili o polskou intervenci, která by nastalé tragédii učinila přítrž. Přítomnost uprchlíků zároveň dodala Polsku mohutnou propagandistickou zbraň proti SSSR. Za vlády Józefa Piłsudského sice Polsko nikdy nehodlalo vést proti Sovětskému svazu útočnou válku, nicméně spřádalo plány pro případ, že by se tento stát v budoucnu rozdělil podle národnostního klíče, a podnikalo určité kroky, aby takový proces uspíšilo. Zatímco Ukrajinci z vlasti prchali, vysílalo Polsko v opačném směru své špiony, aby tamní obyvatelstvo podněcovali k povstání. Na propagandistických plakátech byl Stalin označován za „hladového cara“, jenž vyváží obilí do světa – a vlastní lid nechává hladovět. V březnu 1930 projevili členové politbyra obavy, že by „polská vláda mohla intervenovat“.23

Kolektivizace představovala všeobecnou politickou strategii a Sovětský svaz byl nesmírně rozlehlý stát, takže nestabilitu v jedné jeho příhraniční oblasti bylo nutno řešit s přihlédnutím k obecnému válečnému scénáři.

Stalin a sovětští vůdci považovali Polsko za součást západního kapitalistického obklíčení a Japonsko za jeho součást východní. Polsko-japonské vztahy byly vcelku dobré, a tak se na jaře 1930 zdálo, že Stalinovu režimu hrozí společná polsko-japonská invaze. Sovětský svaz byl zdaleka nejrozlehlejší země na světě, rozkládal se od východu Evropy až k Tichému oceánu, a Stalin tudíž musel sledovat nejen plány evropských mocností, ale i asijské výboje Japonska.

Vždyť Tokio dosáhlo vojenské reputace právě na úkor Ruska. Japonsko se stalo světovou velmocí poté, co za rusko-japonské války v letech 1904—1905 porazilo carskou říši a zmocnilo se železničních tratí, které Rusové na Dálném východě vybudovali k tichomořským přístavům. Stalin si uvědomoval, že Polsko i Japonsko projevují živý zájem o sovětskou Ukrajinu a o řešení národnostní otázky v Sovětském svazu. Vše nasvědčovalo tomu, že palčivě prožíval i historické ponížení Ruska v Asii. Oblíbil si píseň „Na sopkách Mandžurie“, v níž se Japoncům slibovala krvavá odplata.24

Zatímco chaos způsobený kolektivizací na západě Sovětského svazu posiloval obavy z možné polské intervence, nahrávaly nepokoje na východě země zdánlivě Japonsku. V sovětské střední Asii – zejména v sovětském Kazachstánu, jenž byl do značné míry muslimskou zemí – způsobila kolektivizace ještě větší otřesy než na Ukrajině, neboť po tamním obyvatelstvu vyžadovala ještě drastičtější proměnu jejich společenství. Národy Kazachstánu netvořili zemědělci, nýbrž kočovníci, a prvním krokem sovětské modernizace měl být jejich přechod k usedlému způsobu života. Ještě než mohla kolektivizace začít, museli se z kočovníků stát rolníci. Toto „usazování“ připravilo pastevce o jejich stáda, a tím i o zdroj obživy. Kočovníci se na svých velbloudech či koních odebrali přes hranice do muslimské oblasti Sin-ťiang v Číně (nazývané rovněž Turkestán), což Stalinovi vnuklo myšlenku, že jsou patrně agenty Japonska – hlavní velmoci angažující se ve vnitřních sporech Číny.25

Nic nešlo podle plánu. Kolektivizace, jež měla zajistit upevnění sovětských pořádků, podle všeho spíš destabilizovala pohraniční území. Jak v sovětské Asii, tak v sovětské Evropě přinesla pětiletka, zvěstující příchod socialismu, místo blahobytu strašlivé utrpení a stát, jenž měl zosobňovat spravedlnost, na vývoj reagoval dosti tradičními bezpečnostními opatřeními. Poláci žijící v SSSR byli ze západního pohraničí deportováni a všude byly posíleny jednotky pohraniční stráže. Světová revoluce se musela odehrát za zavřenými dveřmi a Stalin musel učinit kroky, aby ochránil to, co nazýval „socialismem v jedné zemi“.26

A tak byl nucen načas odložit plány na zúčtování se zahraničními protivníky a znovu promyslet domácí politické záměry. Uložil svým diplomatům, aby s Polskem a s Japonskem začali dojednávat pakty o neútočení. Dohlédl i na to, aby Rudá armáda na západě Sovětského svazu přešla do stavu plné bojové pohotovosti. Nejvýmluvnější ovšem bylo, že pozdržel kolektivizaci. V článku vydaném 2. března 1930 pod působivým titulkem „Závrať z úspěchu“ tvrdil, že potíže kolektivizace vyplynuly z toho, že byla zaváděna s poněkud přílišným nadšením. Byla chyba – hlásal nyní – nutit rolníky vstupovat do kolchozů. A tak kolchozy začaly mizet stejnou rychlostí, s jakou byly donedávna vytvářeny. Na jaře 1930 sklidili vesničané na Ukrajině ozimou pšenici a zaseli obilí pro podzimní žně, jako kdyby jim půda patřila. Domnívali se, že vyhráli – což je celkem pochopitelné.27

Stalin však uplatnil pouze taktický ústup.

Jakmile měl čas záležitost lépe promyslet, našel spolu s politbyrem účinnější prostředky, jak rolnictvo státu podřídit. V následujícím roce se sovětská politika na venkově prováděla už mnohem obratněji. Roku 1931 měla kolektivizace nastat prostě proto, že vesničané už nedostanou na vybranou. Mezi nižšími kádry ukrajinské organizace komunistické strany proběhla čistka, jež zajistila, že agitátoři působící ve vesnicích budou zcela oddáni svému cíli a budou mít na paměti, co je čeká a nemine, jestliže zklamou. Na nezávisle hospodařící rolníky byly uvalovány daně až do chvíle, kdy pro ně byl jediným východiskem vstup do kolchozu. Kolchozy se pomalu přeskupovaly a dostaly možnost vyvinout donucovací tlak na nezávislé zemědělce v sousedství. Směly si například odhlasovat, že jim seberou osivo. Bez zrní, které se uchovává na příští setbu, se však žádné funkční zemědělství neobejde – výběr osiva a jeho uchovávání je jeho základem. Konzumace zrna určeného k setí byla po většinu lidských dějin projevem krajního zoufalství. Rolník, který ztratil vládu nad osivem ve prospěch kolchozu, přišel o schopnost uživit se vlastní prací.28

Deportace byly obnoveny a kolektivizace postupovala. Na sklonku roku 1930 a počátkem roku 1931 byli ze sovětské Ukrajiny deportováni příslušníci 32 127 dalších domácností – tedy zhruba týž počet jako při první vlně deportací, uskutečněné v roce devětadvacátém. Vesničané usoudili, že buď mohou zemřít vyčerpáním v gulagu, anebo vyhladověním kdesi poblíž domova, a rozhodovali se pro to druhé. Dopisy od přátel nebo od blízkých z vyhnanství občas unikly cenzuře a jeden z nich radil: „V žádném případě sem nejezděte. Umíráme tady. Je lepší se někde skrývat, je lepší tam i zemřít, protože ať se děje, co se děje, hlavně nejezděte sem.“ A tak si ukrajinští vesničané tváří v tvář procesu kolektivizace – jak se dovtípil jistý stranický agitátor – zkrátka vybrali „raději vyhladovění doma než vyhnání do neznáma“. Protože kolektivizace v roce 1931 postupovala pomaleji, rodinu po rodině, a ne po celých vesnicích, bylo těžší jí vzdorovat. Nedocházelo už k náhlým nájezdům, jež by rolníky vyprovokovaly k zoufalé obraně. Koncem roku přinesl tento nový přístup úspěch: na sedmdesát procent zemědělských usedlostí sovětské Ukrajiny bylo zkolektivizováno. Znovu bylo dosaženo úrovně z března 1930, a tentokrát natrvalo.29

Po nepovedeném nástupu z roku 1930 dosáhl Stalin o rok později politického vítězství. Toto vítězství ve sféře politiky se však nepromítlo do ekonomiky. S obilnými výnosy něco nebylo v pořádku. V roce 1930 byly totiž úžasně hojné žně. Rolníci deportovaní na počátku roku 1930 v předešlých měsících zaseli ozim, a na jaře mohl tuto úrodu sklidit někdo jiný – na papíře byla už tou dobou zkolektivizována většina země. Navíc měsíce leden a únor nepatří k těm, kdy mají zemědělci napilno. Po březnu 1930, kdy byla kolektivizace odvolána, měli rolníci čas zasít jarní obilí jako svobodní hospodáři. V létě pak panovalo neobyčejně krásné počasí, a tak žně toho roku nasadily laťku, jíž se v roce 1931 nedalo dosáhnout, ani kdyby bylo kolektivizované zemědělství stejně výkonné jako to individuální. Což nebylo. Rekordní úroda roku 1930 poskytla základní údaje, jichž strana využila při plánování rekvizic v roce 1931. Moskva tedy čekala od Ukrajiny daleko víc, než jí mohla Ukrajina dát.30

Na podzim 1931 bylo patrné, že první kolektivizované žně provází neúspěch. Mělo to mnohé příčiny: zavládlo špatné počasí a úrodu zčásti poničili škůdci, síla tažných zvířat byla omezená, protože venkované rozprodávali nebo vybíjeli dobytek, výroba traktorů zdaleka nedosahovala předpokládané intenzity, setbu a sklizeň narušoval proces kolektivizace, a tak vesničané, kteří přišli o půdu, už neviděli důvod, proč by se dřeli. Ukrajinský stranický předák Stanisław Kosior už v srpnu 1931 oznámil, že rekviziční plány jsou vzhledem k nízkým výnosům nereálné. Lazar Kaganovič mu sdělil, že za problémy ve skutečnosti vězí krádeže a ukrývání obilí. Kosior sice věděl lépe, jak se věci mají, avšak vnutil tento názor svým podřízeným.31

V roce 1931 byla ze sovětské Ukrajiny vyvezena více než polovina (neponičené) úrody. Mnohé kolchozy ale mohly splnit svou rekviziční povinnost výhradně za cenu odevzdání osiva na příští rok. Stalin 5. prosince nařídil, že se kolchozy, které ještě nesplnily roční dodávky, musejí svého osiva vzdát. Byl možná opravdu přesvědčen, že rolníci úrodu skrývají, a domníval se, že hrozba zabavení osiva je bude motivovat ke splnění dodávek. Jenže mnozí tentokrát vážně neměli, co by odevzdali. Na sklonku roku 1931 už mnozí venkované začali hladovět. Nehospodařili už na vlastním a neměli ani příliš možností odolávat rekvizicím, a tudíž neexistoval způsob, jimž by členům svých domácností zajistili potřebnou výživu. A na jaře 1932 už neměli dokonce ani žádné osivo, z něhož by vyrašila podzimní úroda. Ukrajinské stranické vedení požádalo stát o osivo v březnu 1932, jenže to už se setba opozdila, což znamenalo, že podzimní sklizeň bude bídná.32

Už zpočátku roku 1932 lidé prosili o pomoc. Ukrajinští komunisté požadovali, aby jejich straničtí nadřízení poprosili Stalina, ať se obrátí se žádostí na Červený kříž. Členové kolchozů se snažili korespondovat se státními a stranickými institucemi. Jeden takový dopis vrcholí po několika odstavcích běžných úředních floskulí žalostným voláním: „Dejte nám chleba! Dejte nám chleba! Dejte nám chleba!“ Řadoví ukrajinští straníci opomíjeli Kosiora a psali přímo Stalinovi, a to rozhněvaným tónem: „Jak máme budovat socialistickou ekonomiku, když jsme všichni odsouzeni pomřít hlady?“33

Reálná hrozba hladomoru byla v očích ukrajinských úřadů naprosto zjevná, a začala být zřejmá i Stalinovi. Straničtí aktivisté i příslušníci tajné policie sepisovali nesčetná hlášení o úmrtích na následky podvýživy. V červnu 1932 napsal oblastní tajemník strany v Charkově Kosiorovi, že každý okres v jeho pravomoci hlásí hladovění. Kosior obdržel i dopis od jednoho člena Komsomolu, datovaný 18. června 1932, s názorným popisem toho, co bylo tou dobou nejspíš už veřejným tajemstvím: „Kolchozníci odcházejí do polí a mizí. Po několika dnech nalézáme jejich mrtvoly a naprosto bez emocí je pohřbíváme, jako by to bylo úplně přirozené. A třeba hned zítra někdo najde tělo toho, kdo právě kopal hroby jiným.“ Téhož dne, 18. června 1932, Stalin v soukromí své pracovny připustil, že na sovětské Ukrajině vypukl „hladomor“. O den dřív ho vedení ukrajinské strany požádalo o potravinovou pomoc. Nevyhověl – odpověděl pouze, že na sovětské Ukrajině je třeba vybrat veškeré obilí přesně podle plánu. S Kaganovičem se shodli, že „je nutné ho bezpodmínečně ihned exportovat“.34

Stalin náramně dobře věděl, co bude následovat. Poznal, že i za sovětské vlády je takový stav možný. Hladomor zuřil po celém Rusku i na Ukrajině už za občanské války a po ní. Souběh špatné úrody a nesmlouvavých rekvizic přivodil zejména v roce 1921 hladovění statisíců ukrajinských vesničanů. Nedostatek jídla byl zároveň jedním z důvodů, proč Lenin sáhl ke kompromisu, na němž se tehdy Stalin podílel. Bylo rovněž naprosto zřejmé, že i jeho politika kolektivizace může přivodit masové hladovění. Do léta 1932, jak dobře věděl, už v sovětském Kazachstánu zemřelo hladem přes milion lidí. Stalin z toho obvinil tamního stranického vůdce Filipa Gološčekina, ale ve skutečnosti musel chápat strukturální příčiny nastalé situace.35

Stalin byl mistrem personální politiky, a tak připisoval ukrajinský hladomor selháním konkrétních osob. Od samého počátku a trvale považoval hladovění ukrajinských rolníků za zradu, jíž se dopustilo členstvo ukrajinské komunistické strany. Nemohl připustit možnost, že ho zavinil vlastní politikou kolektivizace – problém podle něj musel spočívat v jejím uskutečňování, ve vedení na místní úrovni, prostě kdekoli jinde než v myšlence samé. Když tuto transformaci v první polovině roku 1932 dál prosazoval, nespatřoval problém v utrpení svého lidu, ale spíš v hrozbě, že by následky hladomoru mohly poskvrnit obraz jeho kolektivizační politiky. Stěžoval si, že hladovějící ukrajinští venkované opouštějí rodnou republiku a svým „kňouráním“ demoralizují ostatní občany Sovětského svazu.36

Budilo to dojem, že Stalin na jaře a v létě 1932 poněkud nedospěle doufal, že kdyby se hlad dal nějakým způsobem zapřít, vymizel by ze světa. Snad se domníval, že Ukrajina je beztak přelidněná a smrt několika stovek tisíc lidí by v dlouhodobém výhledu mnoho neznamenala. Požadoval tedy, aby ukrajinští úředníci splnili plánované cíle při rekvizici obilí navzdory vyhlídce na slabou úrodu. Místní straničtí úředníci byli sevřeni mezi Stalinovo rudé kladivo a ponurý srp reálné sklizně. Obtíže, na něž naráželi, byly objektivní a nedaly se vyřešit ideologií ani řečněním: nedostatek osiva, pozdní setba, špatné počasí, nedostatek strojů, jež by zastaly lidskou práci, zmatky vyplývající ze závěrečného tlaku na provedení kolektivizace koncem roku 1931 a také hladoví, práce neschopní rolníci.37

Svět, který byli místní agitátoři nuceni vídat na ukrajinském venkově, však mnohem lépe než řízné rozkazy a domýšlivá moskevská propaganda líčila ukrajinská dětská písnička:

Otče Staline, koukni sám,

jak kolchoz dává blaho nám.

Barák je v troskách, stodola padá,

každý hřebec i kobyla pajdá.

Na domě kladivo a srp

a vevnitř jen hlad a smrt.

Krávy jsou pryč a taky svině,

jenom tvůj portrét visí na stěně.

V kolchoze je táta i máma,

děcka doma brečí sama.

Není sádlo ani chleba,

pro stranu ho bylo třeba.

Nikdo už není laskavý,

dítě sněd otec hladový.

Straníci nás ubíjejí,

na Sibiř nás posílají.38

Kolem místních stranických aktivistů se šířila smrt a nad nimi panovala atmosféra zapírání. Hladomor byl drsný fakt, s nímž nepohnula soucitná slova, obratné formulace, deportace ani střelba. Od jisté chvíle už vyhladovělí rolníci nebyli schopni zastat sebemenší práci a sebevětší politický takt ani osobní nasazení na tom už nedokázaly nic změnit. Jenže když tato zpráva putovala úředními kanály nahoru, ztrácela na naléhavosti. Skutečné informace o hladovění, přicházející zezdola, narazily ve dnech 6.–9. července 1932 na plénu ukrajinského ústředního výboru strany v Charkově na politický tlak. Ukrajinští straníci si stěžovali, že nelze dostát naplánovaným ročním cílům v rekvizici obilí. Členové politbyra a Stalinovi emisaři z Moskvy Lazar Kaganovič a Vjačeslav Molotov však mlčeli. Měli od Stalina pokyn porazit „ukrajinské destabilizátory“.39

Molotov i Kaganovič byli Stalinovi oddaní a věrní spojenci, vládli s ním stranickému politbyru, a tudíž ovládali Sovětský svaz. Stalin nebyl úplně bezkonkurenční diktátor, neboť politbyro v zásadě představovalo jakýsi typ kolektivní diktatury. Avšak tito dva muži se na rozdíl od jeho předchozích spojenců v politbyru chovali bezvýhradně loajálně. Stalin jimi nepřetržitě manipuloval, byť to ve skutečnosti nebylo nutné. Oba sloužili revoluci tím, že sloužili jemu, a měli sklon mezi těmito postoji nerozlišovat. Kaganovič už dokonce Stalina označoval za „našeho otce“. V červenci 1932 prohlásil v Charkově před ukrajinskými soudruhy, že řeči o hladomoru jsou pouhou výmluvou pro lenivou část venkovanů, kterým se nechce pracovat, a také část aktivistů, kteří je odmítají ukáznit a nechtějí rekvírovat obilí.

Stalin byl tou dobou na dovolené – cestoval z Moskvy vlakem, obstojně vybaveným nejlepším proviantem, na jih přes hladovějící Ukrajinu do půvabného lázeňského města Soči u Černého moře.40 S Kaganovičem si psali a utvrzovali se v názoru, že celý hladomor je spiknutí namířené proti nim. Stalin přitom provedl šikovný manévr: naznačil, jako by to byli rolníci, ne on, kdo používá hlad jako zbraň. Kaganovič Stalina znovu ujistil, že řeči o Ukrajincích v roli „nevinných obětí“ jsou jen „mizerná kamufláž“ ukrajinských straníků. Stalin však projevil obavu, že „můžeme o Ukrajinu přijít“. Měla by být přetvořena v „pevnost“. Poté se shodli, že jediným rozumným přístupem je udržovat přísnou politiku rekvizic a vyvážet obilí co nejrychleji do zahraničí. Dosud Stalin používal přinejmenším pro vlastní uspokojení tento výklad příčinné souvislosti mezi hladomorem a neloajalitou ukrajinských komunistů: lidé tu hladověli v důsledku sabotáže, ukrajinští aktivisté svou práci sabotovali, místní zrádní vyšší straničtí činitelé chránili své podřízené – a všichni to dělali ve službách polské špionáže.41

Ještě v roce 1931 si Stalin skutečně mohl vykládat politiku Polska a Japonska jako předzvěst obklíčení Sovětského svazu. Roku 1930 dosahovalo úsilí polských špionů v SSSR vrcholu. Polsko na vlastním území potají založilo ukrajinskou armádu a cvičilo desítky Ukrajinců a Poláků na zvláštní misi na sovětské půdě. Japonci ve skutečnosti postupovali ještě hrozivěji. V roce 1931 zachytili Sověti nótu japonského velvyslance v Moskvě, v níž se diplomat přimlouval za přípravu agresivní války o Sibiř. Téhož roku Japonsko vpadlo do Mandžuska, provincie na severovýchodě Číny, která měla dlouhou hranici se sovětskou Sibiří.42

Podle hlášení rozvědky z podzimu 1931 podepsaly Polsko a Japonsko tajnou dohodu o společném útoku na Sovětský svaz. Nebyla to pravda, a pokud nějaké polsko-japonské spojenectví přece jen vznikalo, zabránila mu v tom obratná sovětská zahraniční politika. Japonsko sice odmítlo dojednat s Moskvou pakt o neútočení, avšak Polsko se záměrem souhlasilo. Sovětský svaz takovou smlouvu s Polskem potřeboval, aby mohl v klidu pokračovat v započaté ekonomické transformaci, zatímco Polsko neplánovalo vyprovokovat válku a nyní se nacházelo v hospodářské krizi. Prakticky nereformovaný agrární systém této země nedokázal za takových podmínek utáhnout rostoucí vojenské výdaje. Sovětský vojenský rozpočet, řadu let srovnatelný s polským, byl nyní mnohem štědřejší. K podpisu polsko-sovětské smlouvy došlo v lednu 1932.43

V letech 1932 a 1933 se o Polsku jako o reálné hrozbě nedalo vážně uvažovat. Polská armáda trpěla rozsáhlými rozpočtovými škrty. Sovětská policie a pohraniční stráž dopadly množství polských špionů. Polští agenti v chaotickém roce 1930 kolektivizaci nezbrzdili a v roce 1932 se jim nepodařilo povzbudit vyhladovělé obyvatelstvo ke vzpouře, přestože se o to pokoušeli. A tak i nejhorlivější polští zastánci útočné politiky v létě 1932 vyrozuměli, že je načase zachovat klid. Jestliže jim Sověti navrhují mír, přišlo jim nejlepší zdržet se provokací. A přitom polští diplomaté a špioni byli svědky hladomoru. Věděli, že „kanibalismus se tu stal do jisté míry zvykem“ a že vymřely „bez výjimky celé vesnice“, neměli však nic společného s jeho příčinami a nemohli udělat nic, čím by obětem ulevili. Polsko přesto neuvědomilo svět o tom, co jeho diplomaté o hladomoru věděli. Například v únoru 1932 přišel na polský konzulát v Charkově anonymní dopis, jehož pisatel Poláky prosil, aby o hladomoru na Ukrajině informovali svět. To už byl ale se Sovětským svazem podepsán pakt o neútočení a Varšava nic podobného nezamýšlela.44

Stalin nyní získal v západním pohraničí mnohem větší manévrovací prostor, než v jaký mohl doufat v roce 1930. Podpisem smlouvy o neútočení přistoupili Poláci v červenci 1932 na status quo a ukrajinští rolníci byli nyní generálnímu tajemníkovi strany vydáni na milost a nemilost. V srpnu Stalin (ještě stále na dovolené) předložil nejbližším spolupracovníkům s pedantickým nadšením teorii, že kolektivizace postrádá pouze náležité právní základy. Prohlásil, že socialismus potřebuje zákony na ochranu vlastnictví stejně jako kapitalismus. Stát by tudíž posílilo, kdyby byla celá zemědělská produkce prohlášena za státní vlastnictví a nepovolené hromadění potravin bylo označeno za krádež, jež by se trestala okamžitou popravou. A tak mohl být hladový venkovan zastřelen, když sebral bramborovou slupku z brázdy v zemi, která mu ještě donedávna patřila. Možná si Stalin vážně myslel, že takové opatření zabere – nicméně výsledkem bylo samozřejmě jedině to, že rolníci byli zbaveni jakékoli právní ochrany před drtivým násilím vítězného státu. Vždyť už pouhé vlastnění jídla zakládalo skutkovou podstatu trestného činu. Zákon vstoupil v platnost 7. srpna 1932.45

Sovětští soudci obvykle literu zákona ignorovali, nicméně zbytek strany a státního aparátu jeho duchu rozuměl. Nejnadšenějšími vymahači tohoto zákona se nejednou stali mladí, kteří získali vzdělání v nových sovětských školách a věřili slibům nového režimu. Členstvu oficiální mládežnické organizace bylo sděleno, že jejich „hlavní úkol“ spočívá v „boji proti rozkrádání a ukrývání obilí a proti kulackým sabotážím“. Mládeži ve městech nabízel komunismus vzestup na společenském žebříčku, zatímco ke světu venkova, démonizovanému agitátory, se tato generace obracela zády. Všesvazová komunistická strana bolševiků, mezi jejímiž členy se vyskytovalo nepoměrně mnoho Rusů a Židů, nyní přijala do svých řad mnohé mladé Ukrajince zastávající přesvědčení, že venkov je reakční, a ti se dychtivě zapojili do kampaně proti rolnictvu.46

V polích vyrostly strážní věže, jež měly rolníkům zabránit, aby si odtud cokoli odnesli. Jen v Oděské oblasti jich bylo postaveno přes sedm set. Od domku k domku chodily úderky, mezi jejichž členy bylo na pět tisíc komsomolců, a zabavovaly všechno, co našly. Jak posléze vzpomínal jeden rolník, používali aktivisté „dlouhé kovové pruty, aby prohledali stáj, chlév i pece. Všechno prosmýčili a všechno sebrali, do posledního zrnka.“ Řítili se vesnicí „jako černá smrt“ s pokřikem: „Vesničane, kde máš zrní? Přiznej se!“ Jejich brigády se pídily po všem, co připomínalo jídlo, dokonce i večeři vylovili ještě z pece a na místě ji spořádali.47

Straničtí aktivisté z okolí se chovali jako armáda nájezdníků: brali, co mohli, a jedli, co se dalo, ale z jejich horečného nadšení nevzešlo skoro nic než nouze a smrt. Snad to byl pocit viny, nebo naopak sebevědomí vítězů, co je vedlo k tomu, že vesničany na každém kroku ponižovali. Močili do sudů s naloženými okurkami nebo přikazovali vyhladovělým rolníkům, aby spolu zápasili; občas je nutili, aby se plazili a štěkali jako psi, jindy je zase přinutili klečet v blátě a modlit se. Ženy přistižené v jednom kolchoze při krádeži byly svlečeny, zbity a nahé vláčeny přes vesnici. Jinde se zase členové úderné brigády v rolnickém domku opili a kolektivně znásilnili hospodářovu dceru. Ženy, které žily samy, byly za nocí pravidelně znásilňovány pod záminkou konfiskace obilí – po znásilnění jim byly potraviny skutečně odebrány. Tak v praxi vypadalo vítězství Stalinova zákona a stalinistického státu.48

Nájezdy ani dekrety ovšem nevytvořily jídlo tam, kde nebylo k mání. Rolníci si pochopitelně jídlo schovávali a hladoví lidé ho samozřejmě kradli. Problém ukrajinského venkova však nepředstavovaly krádeže ani podvody, jimž násilná opatření vskutku dokázala zabránit. Problém představovaly hladovění a umírání. Plán dodávek se nepodařilo splnit, poněvadž kolektivizační úsilí neuspělo, úroda byla na podzim 1932 bídná a kvóty dodávek příliš vysoké. Stalin vyslal na Ukrajinu Molotova, aby soudruhy v „bitvě o zrno“ popohnal. Nadšení Stalinova sluhy však nemohlo na nastalé situaci nic změnit. I Molotov byl nucen 30. října doporučit, aby byly ukrajinské kvóty o něco sníženy. Stalin doporučení vyhověl, jenže brzy zaujal ještě kategoričtější stanovisko než kdykoli předtím. Do listopadu 1932 byla vybrána pouze třetina plánovaných dodávek.49

V době, kdy do Kremlu docházely zprávy o neúspěšných rekvizicích, spáchala Stalinova manželka sebevraždu. Vybrala si k tomu datum 7. listopadu 1932 – patnácté výročí vypuknutí říjnové revoluce – a prohnala si kulku srdcem. Nikdy už se nedozvíme, co přesně to pro Stalina znamenalo, ale nejspíš to byl pro něj šok. Vyhrožoval, že se zabije taky. Kaganovič, který shledal, že se z jeho vzoru náhle stal někdo jiný, musel pronést smuteční řeč.50

Následujícího dne přikročil Stalin k problému hladomoru s novou mírou nevraživosti. Dával vinu za tyto problémy ukrajinským soudruhům a venkovanům. Tyto nálady odrážejí dva telegramy politbyra, odeslané 8. listopadu 1932. Podle nich měl být individuálním i kolektivizovaným rolníkům na sovětské Ukrajině, kteří nesplnili dodávky, odepřen přístup k ostatním výrobkům. Dále tu byla vytvořena zvláštní trojka, jež měla za úkol urychlit odsuzování a popravu stranických aktivistů a rolníků, kteří se údajně provinili sabotáží. Ještě téhož měsíce bylo uvězněno 1 623 kolchozních úředníků. Obnovily se deportace a do konce roku bylo z Ukrajiny vyvezeno dalších 30 400 lidí. Výběrčí nabádali vesničany: „Otevřete, nebo vyrazíme dveře! Zabavíme vám všechno, co máte, a skončíte v táboře.“51

Když Stalin v posledních týdnech roku 1932 vysvětloval neúspěch kolektivizace, dosáhl nových výšin ideologické troufalosti. Hladomor na Ukrajině, jehož existenci dřív – kdy ještě nebýval zdaleka tak krutý – připouštěl, se teď stal „pohádkou“, pomlouvačnými klepy šířenými z řad nepřátel. Vyrukoval přitom s novou zajímavou teorií: odpor vůči socialismu roste s tím, jak jsou jeho úspěchy viditelnější, jelikož jeho ideologičtí nepřátelé vzdorují stále zoufaleji, neboť čelí vědomí definitivní porážky. Každý problém v Sovětském svazu se tudíž dal popsat jako ukázka nepřátelské akce – a nepřátelská akce se dala označit za důkaz pokroku.52

Stalin dále tvrdil, že odpor vůči jeho politice na sovětské Ukrajině byl zvláštního druhu, a tak ho nepříliš vnímavý pozorovatel nemusel nutně postřehnout. Nešlo už o otevřenou opozici, protože nepřátelé socialismu byli dávno „tiší“, ba dokonce „svatí“. „Kulaci dneška,“ pravil, „jsou mírní, přívětiví lidé, skoro svatoušci.“ Avšak právě lidé, tvářící se jako neviňátka, by měli být nahlíženi jako viníci. Rolník pozvolna umírající hladem byl navzdory tomu, jak se jevil, sabotérem v žoldu kapitalistických velmocí brojících proti Sovětskému svazu. Hlad tedy představoval odpor a tento odpor signalizoval, že vítězství socialismu je na dosah ruky. Nebylo to nicméně jen Stalinovo přemítání v Moskvě – byla to přímo ideologická linie, kterou Molotov a Kaganovič koncem roku 1932 prosazovali při svých cestách po regionech, kde obyvatelstvo masově vymíralo.53

Stalin toto hladovění, jež tak osobitě interpretoval, nikdy na vlastní oči neviděl, zato soudruzi na sovětské Ukrajině ano – a tak museli jeho ideologickou linii nějak sladit s tím, co jim napovídaly smysly. Museli nafouklá břicha vykládat jako politickou opozici a dospět k totálně překroucenému závěru: sabotéři nenávidí socialismus do té míry, že záměrně nechávají své rodiny vymřít. Zbídačelé tělesné schránky synů a dcer i otců a matek tedy nejsou ničím víc než fasádou, za níž nepřátelé kují pikle v zájmu zničení socialismu. I lidé umírající hladem byli proto někdy označováni za nepřátelské propagandisty, naplňující záměr podkopat socialismus. Mladí ukrajinští komunisté ve městech vyslechli přednášky o tom, že hladovějící jsou nepřáteli lidu, „kteří riskují život, jen aby zkalili náš optimismus“.54

Ukrajinci v Polsku uspořádali sbírky, ale záhy zjistili, že sovětská vláda jakoukoli pomoc kategoricky odmítá. Ukrajinští komunisté žádající o potravinovou pomoc ze zahraničí, již sovětské úřady počátkem dvacátých let při předešlém hladomoru přijímaly, zůstali oslyšeni. Z politických důvodů si Stalin nepřál od vnějšího světa přijmout vůbec nic. Možná byl přesvědčen, že má-li se udržet na vrcholu strany, nesmí připustit, že jeho první velký politický program způsobil v zemi hladomor. Mohl však zachránit miliony lidských životů, aniž by na sebe Sovětský svaz strhl pozornost světového společenství: mohl na několik měsíců upustit od vývozu potravin, uvolnit obilné rezervy (tři miliony tun) nebo prostě umožnit venkovanům přístup do místních sýpek. I kdyby se tato jednoduchá opatření uskutečnila až v listopadu 1932, mohla udržet počet obětí v řádu statisíců místo milionů. Stalin však nic z toho neudělal.55

V posledních týdnech roku 1932, kdy nečelil žádné vnější hrozbě ani vnitřní opozici, se tedy Stalin rozhodl zahubit na sovětské Ukrajině miliony lidí – neexistuje pro to žádné jiné myslitelné odůvodnění než snaha prokázat, že před jeho mocí není úniku. Zaujal postoj čirého zla, v němž ukrajinští rolníci ztělesňovali agresory a on figuroval jako oběť. Hlad byl formou agrese – pro Kaganoviče uplatněné v třídním boji, pro Stalina v ukrajinském boji za nezávislost – a jedinou obranu proti ní skýtalo úplné vyhladovění protivníka. Zdálo se, že Stalin je plně odhodlán prokázat svou vládu nad ukrajinským rolnictvem a že je zároveň spokojen s rozsahem utrpení, jež si jeho postoj vyžádal. Indický myslitel a ekonom Amartya Sen tvrdil, že hladovění je „závislé na oprávnění, ne na dostupnosti potravy jako takové“. Miliony lidí na sovětské Ukrajině nicméně nezabila nouze o potraviny, nýbrž způsob jejich distribuce, a právě Stalin rozhodoval, co komu náleží.56

Třebaže kolektivizace způsobila katastrofu v celém Sovětském svazu, důkazy o zjevně promyšleném hromadném vraždění milionů lidí jsou nejočividnější na Ukrajině. Proces kolektivizace byl spojen s masivním popravováním a deportacemi po celé zemi a rolníci a kočovníci, tvořící základ pracovní síly internované v gulagu, pocházeli ze všech sovětských republik. Nutno uznat, že v roce 1932 postihly hladomory nejrůznější části sovětského Ruska stejně jako Ukrajinu, avšak politika uplatněná zde byla odlišná, vražedná. Na sklonku roku 1932 a počátkem roku 1933 bylo pouze – anebo hlavně – na sovětské Ukrajině uplatněno sedm rozhodujících kroků. Každý z nich se mohl jevit jako neškodné administrativní opatření a každý z nich byl v oné době bezpochyby právě takto vykládán, a přece všechny zapříčinily zabíjení lidí.

1. Dne 18. listopadu 1932 museli ukrajinští rolníci vrátit zásoby obilí, na něž měli předtím nárok vyplývající ze splnění dodávkových kvót. To znamenalo, že hrstka míst, kde se rolníci dočkali slušné úrody, byla zbavena malých rezerv, které ještě měli. Do těchto oblastí přispěchaly stranické brigády v doprovodu státní policie a zuřivě zabavovaly veškeré objevené potraviny. Rolníci předtím na odevzdané obilí nedostali žádné potvrzenky, a tak čelili nekonečným prohlídkám a šikanování. Ukrajinské stranické vedení se snažilo zachránit aspoň nějaké osivo, ale neúspěšně.57

2. O dva dny později, 20. listopadu 1932, byly zavedeny trestné normy na maso. Vesničané, kteří nedokázali splnit normy obilných rekvizic, museli nyní platit zvláštní daně ve formě masa. Ti, kdo ještě chovali nějaká zvířata, je museli odevzdat státu. Dobytek a prasata byly jejich poslední rezervou, záchranou před smrtí vyhladověním. Jedna venkovská dívka si vybavovala, že „kdo měl krávu, nehladověl“. Kráva dává mléko a v nejhorším případě ji lze porazit. Jiná dívka vzpomínala, jak bylo její rodině zabaveno jediné prase a poté i jediná kráva. Když dojnici odváděli, chytila se jí za rohy. Mohl to být projev toho, že dospívající děvčata byla se zvířaty v hospodářství spjata, ale také doklad zoufalství. I po splnění této trestné masové normy však museli rolníci splnit původní požadovanou dodávku obilí. Jestliže to nesvedli ani pod hrozbou, že přijdou o domácí zvířectvo, jistě nedokázali vyhovět výběrčím ani potom. A tak hladověli.58

3. Osm dnů poté, 28. listopadu 1932, zavedly sovětské úřady „černou listinu“. Podle tohoto nového opatření musely kolchozy, jež nesplnily požadované dodávky, okamžitě odevzdat patnáctinásobné množství obilí nad obvyklou měsíční kvótu. V praxi to znovu znamenalo, že přijely hordy aktivistů jištěné policií, v jejichž pravomoci bylo zabavit všechno. Žádná vesnice nemohla splnit patnáctinásobnou kvótu, a tak společenství přišlo o veškeré jídlo. Obce zapsané na černou listinu zároveň nesměly obchodovat se zbytkem země ani od něj přijímat jakékoli zboží. Byly odříznuty ode všech potravin i od veškerých zásob odkudkoli zvenčí. Z daných oblastí, o jejichž zařazení na černou listinu se někdy rozhodovalo až v Moskvě, se staly zóny smrti.59

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Krvavé země.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.