Jeřabinový dům

Vyšlo také v tištěné verzi

Marie Hajdová

Jeřabinový dům – e-kniha

Copyright © Paseka, 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Vychází s laskavou podporou Ministerstva kultury České republiky

JEŘABINOVÝ DŮM

Copyright © Marie Hajdová, 2022

Illustration © Eliška Müllerová, 2022

ISBN tištěné knihy: 978-80-7637-325-9

ISBN ePUB: 978-80-7637-409-6

ISBN MOBI (Kindle): 978-80-7637-411-9

ISBN PDF: 978-80-7637-410-2

Jeřáb Moravský sladkoplodý

(Sorbus aucuparia var. moravica)

Odrůda klasických sladkoplodých jeřabin, náhodně objevená v 19. století v obci Ostružná na Jesenicku. Díky svému vysokému obsahu vitaminu C a odolnosti vůči okolnímu prostředí je tato odrůda vhodná pro pěstování v polohách až do 1 500 m n. m. Někdy se mu přezdívá „citron severu“.

Na rozdíl od planých jeřabin nejsou plody této odrůdy nahořklé, ale mají příjemnou sladkokyselou chuť. Obsahují mnoho cenných látek, využívají se proto i v léčitelství – mohou snižovat krevní tlak, používají se při poruchách štítné žlázy, urologických a gynekologických obtížích. Některé zdroje hovoří o jejich příznivých účincích na plodnost.

Léto

Lucie občas přemýšlela o tom, kde se to stane. Doma v koupelně a bude při tom nervózně počítat každou vteřinu? Na záchodě u kamarádky, která bude netrpělivě přešlapovat za dveřmi? Zaleze během pauzy na oběd na nablýskané toalety za recepcí, protože nevydrží čekat až do večera?

Je sobota ráno a Lucie sedí na okraji vany, v bytě ve třetím patře staršího činžáku s výhledem na kostel na náměstí Jiřího z Poděbrad. Dva pokoje, kuchyňský kout s barovým pultem, po rekonstrukci, koupelna s vanou pro dva, jak horlivě zdůrazňoval realitní makléř, když jim byt ukazoval. Jejího přítele Petra zaujala vestavěná vinotéka, ji zase ten výhled. V duchu si malovala, jak budou společně chodit v sobotu na trhy, pak z nakoupené zeleniny, čerstvých ryb a dalších surovin společně vařit, jíst, smát se, milovat se. Co se nastěhovali, byla na trhu jen jednou. Sama.

Ještě deset vteřin. V koupelně se zamkla, přestože v celém bytě kromě ní nikdo jiný nebyl. Petr někam odjel. Musím za matkou, ne, nemusíš se mnou, zavolám ti, pa. A už byl pryč. Pět… čtyři… tři… dva… jedna… Teď! Lucie se zhluboka nadechne a stočí pohled k pračce, na kterou ten malý proužek papíru položila. Kouká na něj a neví, jestli správně počítá. Na papírku se zřetelně modrají dvě čárky. Bouřlivá radost, která by se měla dostavit, spíš jen tak nesměle postává v koutě. Automaticky sáhne po telefonu, čárky vyfotí a bez komentáře pošle Petrovi. Zavolá jí dřív, než Lucie dojde do ložnice.

„Co to znamená?“ ozve se v telefonu.

„Co myslíš? Jsem těhotná.“ Vyslovuje se jí to těžce, je to něco neznámého. Cizího. Jiného.

„Aha…“ hekne Petr a je ticho.

Zkusí mu zavolat zpátky, ale ozývá se jen neosobní oznámení o nedostupnosti volaného účastníka. Přesně takový Petr je. Nedostupný. Hlavně když se něco děje.

Je poslední červnový víkend. Školákům právě začínají prázdniny, období plné her, radostí, letních lásek i zklamání. Lucie pozoruje ruch na náměstí. A nejasně tuší, že jí právě starosti začínají a že ji čeká právě zklamání.

Takhle prázdná může čekárna být jen v pátek těsně před koncem ordinační doby. Sedí tam, kouká na dveře a doufá, že je nikdo neotevře. Že se bude moct zvednout, jít domů, celý víkend prospat a v pondělí předstírat, že se poslední měsíce nestaly. Ke stehnům se jí lepí koženkový potah lavice, v ruce žmoulá doporučení od gynekoložky. V něm se píše, že jí uvnitř těla přestalo bít srdce. To malé, mnohem menší, než správně mělo být, se prostě jednoho dne zastavilo. Jen tak. Samo od sebe.

Na chodbu vyjde sestra. Může jí být dvacet, ale taky padesát. Nevýrazný obličej, vlasy nijaké, žlutohnědé. Oči orámované hnědou tužkou upře do těch s rozmazanou řasenkou.

„Tak pojďte.“

Lucie se odlepí od sedačky a vejde do úzké ordinace.

„Už jste u nás byla?“

„Nee…“ pípne Lucie.

„Máte kartičku pojišťovny a zprávu od lékaře? Musím vám založit kartu.“

Papír od gynekoložky podá doktorovi, který sedí za stolem. Takový ten typ, co neuznává domácí porody, každé těhotné automaticky říká „maminko“ a s ničím se moc nepáře. Starej praktik. Desítky let šťastně ženatý, děti, vnoučata. V létě jezdí s manželkou a s partou kamarádů na kola, v zimě na lyže. O víkendech chalupa a vnoučata. To všechno se dá vyčíst z fotek, které visí na zdi mezi lékařskými diplomy a osvědčeními. To Lucie umí. Číst z náznaků, nepatrných detailů. A domýšlet si.

Doktor kývne hlavou k červenému závěsu: „Tam si odložte a pak se posaďte na křeslo.“

Lucie za sebou poslušně zatáhne umělohmotný závěs, svlékne si sukni i kalhotky a zase vyjde ven. Usadí se na křesle, které určitě vymyslel muž. Protože žena by do něčeho takového neposlala ani svou největší soupeřku.

„Takže vy jste před třemi týdny přišla k paní doktorce s pozitivním těhotenským testem. Na ultrazvuku byl vidět zárodek plodu, ale srdeční ozvy byly slabé. A dneska už tam paní doktorka neslyšela nic, je to tak?“

Jako by Lucie byla ta doktorka, a ne pacientka.

Gynekolog si pro sebe souhlasně zabručí, natáhne si tenké bílé rukavice a přisune se blíž. Lucie zavře oči. Slyší už jen jeho hlas. „V pořádku. Ještě zkontroluju ten ultrazvuk, ale podle mě je to vážně tak, jak říkala vaše doktorka.“

Na břichu ji zastudí gel. Semkne víčka ještě pevněji, protože jinak se spustí další proudy slz. Doktor jí chvíli rejdí po břiše, mžourá přes silné brýle do obrazovky. Možná se snaží tam nějakou malou naději vykoukat. Ale nic. Neozývá se nic.

„Hmm, můžete se obléct. Pak si přijďte sednout ke mně.“

Lucie potichu zmizí za závěsem. Mechanicky se obleče. Z ordinace se ozývá jen šustění papírů, jak sestra listuje v kartotéce, a klapot klávesnice. Doktor píše zprávu.

„Opravdu se jedná o zamlklé těhotenství. Vaše první?“

„Ano.“

„Je to v podstatě normální, jestli je něco v nepořádku, se zjišťuje až po třetím zamlklém těhotenství nebo samovolném potratu. Plod byl zkrátka moc slabý. Teď si každá dělá ty testy hrozně brzo, den dva po zpoždění. A pak to takhle dopadá. Zkrátka ten zárodek potřebuje čas. Dřív by se to možná ani nezjistilo, měla byste jen opožděnou a trochu silnější menstruaci. No nic… Bude potřeba udělat revizi dělohy.“

„Ale… proč?“ Než se stačí ovládnout, rozbrečí se. Sestra jí podá krabici s papírovými kapesníky, ale Lucie odmítne a setře si obličej hřbetem dlaně. Do ticha tiká vteřinová ručička. Ordinačky skončily před pěti minutami, sestra musí vyzvednout holku ze školky a doktor jede se ženou na chatu. To bude zase keců, že jde pozdě.

„Předejdeme tak možným komplikacím,“ začne vysvětlovat doktor. „Je to jednoduchý zákrok, v celkové narkóze, jednodenní. Ráno nastoupíte a večer si vás manžel může odvézt domů. Budete dodržovat šestinedělí a za tři měsíce můžete početí zkoušet znovu. Žádné jiné potíže nemáte?“

Lucie zavrtí hlavou. Ten doktor přece nemůže vědět, že znovu se zkoušet nebude nic, že potíží má spoustu a tohle dítě mělo všechno vyřešit. Nemůže to vědět, chlácholí sama sebe.

„Takže zákrok vychází hned po víkendu, na pondělí. Aspoň to budete mít brzo za sebou.“ Jako by měla strašný štěstí, že si to tak dobře načasovala. „Odběry krve už koukám máte, tak se nemusíme zdržovat. Sestra vám dá všechny formuláře, které si o víkendu přečtete, vyplníte a přinesete s sebou. A nebojte, všechno dobře dopadne. Jste mladá, zdravá, je to vaše první těhotenství, ještě můžete mít kupu dětí.“

Sestra podává Lucii několik hustě popsaných papírů. „Paní Kvapilová, tady je souhlas s výkonem, osobní formulář a seznam věcí. Jste alergická na nějaké léky? Ne? Dobře. Tady jsou informace o zákroku, tady o celkové narkóze. Tohle je formulář o tom, koho můžeme informovat o vašem zdravotním stavu. Všechno si to doma přečtěte, vyplňte a podepište.“ Kolika ženám to řekla jen za dnešek? Kolik žen si bude o víkendu vyplňovat tyhle formuláře?

„Chcete se ještě na něco zeptat?“ Z tiskárny leze lékařská zpráva. Lucie vrtí hlavou. Doktor k ní přistrčí další papír. „Tak mi tady podepište, že jste byla o svém zdravotním stavu informována a všemu rozumíte. Ještě kopie zprávy pro vaši doktorku. V pondělí v osm ráno se budete hlásit na sesterně na Konzervativním oddělení, to je na chodbě G3. Dáte jim všechny papíry a tuhle zprávu. Přes víkend žádná námaha, odpočívejte.“

Lucie mechanicky posbírá formuláře a svoje věci. „Na shledanou.“ Zbytky naděje hodí do koše v čekárně. Projde budovou, která připomíná hrad z nějakého staroanglického románu, nad nímž se stahují těžká dusivá mračna a po chodbách bloudí nešťastné duše. To poslední vlastně docela sedí.

Zamíří na tramvaj, lidi se mačkají na úzkém ostrůvku zastávky. Z představy, že by se měla vecpat mezi ně, se jí najednou udělá zle. Radši půjde pěšky. V telefonu najde zprávu od Petra: Jak jsi dopadla? Jsem na schůzce. Zavolám. O dnešní kontrole u doktorky věděl, ale jít s ní nemohl. Protože práce. Poprvé za celý den se jí trochu uleví. Pracovní schůzka většinou znamená, že Petr přijde ve dvě ráno a ne v takovém stavu, aby si chtěl povídat o miminku. Beztak netuší, jak by mu to řekla. V parku klesne na lavičku. Když kolem ní projede třetí mamina s kočárkem, vytáhne zase telefon a zavolá Bertě. Berta má řešení na všechno.

Proběhlo to přesně tak, jak předpokládala. Petr dorazil ve 2:51. To věděla přesně, protože když nebyl doma, nedokázala usnout a čekala na něj. Ale tentokrát z ložnice nevylezla. Slyšela, jak v předsíni málem porazil věšák, vyzul si boty a vzápětí o ně zakopl. Dopotácel se do obýváku, kde se zhroutil na gauč a zřejmě okamžitě usnul. Ráno se probudil svěží. Moc nechápala, jak to dělá. Večer se dokázal opít tak, že si vůbec nic nepamatoval, ale na druhý den byl úplně střízlivý. Jako by se vůbec nic nestalo. Lucie zůstala v posteli a předstírala, že ještě spí. Svět se proměnil v sérii všedních zvuků. Hučení kávovaru. Šumění vody ve sprše. Rozjařený, až moc hlasitý hovor. Vrznutí dveří do ložnice, které ještě nespravil. Petrovy kroky po ložnici. Šustění peřiny, když se k ní natáhl.

„Lucí, promiň za včerejšek, trochu se to protáhlo. Jak ti je?“

„Jsem unavená.“

„Tak odpočívej. Vezmu si jenom věci a raketu a skočím s Láďou na tenis. Večer si všechno řeknem a zajdem na dobrou véču, jo? Pa!“ Líbne ji do vlasů a je fuč. Všiml si vůbec, že dneska je jí to všechno jedno?

Jakmile za ním zaklaply dveře, ještě z postele zavolala Bertě.

„Už zmizel?“ vypálila bez pozdravu Berta.

„Jo, prý s Láďou na tenis. To je vždycky na celý den.“

„Prima. To stihnem. Doufám, že sis to nerozmyslela!“

„No… asi ne. Myslíš, že dělám dobře?“

„Ty seš nemožná. Jak dlouho ti říkám, aby ses na toho kreténa vykašlala?“

„No…“ vzdychne Lucie a provinile se schoulí pod peřinou. Říkala jí to od začátku. A měla pravdu. Berta má prostě vždycky pravdu.

„No tak! Takže nemel a jdi balit. Já jedu trochu nachystat ten tvůj kutloch a tak za dvě hoďky jsem u tebe. Kdyby něco, volej. Hlavně nad tím už nepřemýšlej. Bude ti bez něj líp. Věř mi.“

„Tak jo. Zatím.“ Lucie vstane a pomalu projde byt. Přemýšlí, co si sbalí a co tady nechá. Knížky – ano. Kolo – ne. Oblečení – jen to, co jí nebude připomínat Petra. Konvici na čaj, termohrnek, který dostala od mámy k Vánocům, modrobílou porcelánovou mísu po babičce. Všechno ostatní si pořídili společně. Když teď dítě, které je mělo spojit, už není, nedá je dohromady ani nádobí, hrnec nebo super trendy originál italský kávovar. Lucii espresso stejně moc nechutná.

Za dvě a půl hodiny už má za sebou dva hrnky nescafé, dlouhou sprchu, půlhodinový pláč a sbalené dvě sportovní tašky, kufr a několik krabic, které tu zbyly ještě od jejich společného stěhování. Petr se za celou dobu vůbec neozval. Taky dobře. Lucie by to určitě nevydržela a všechno mu vyklopila – o potratu, o nemocnici, o svém strachu. Že do půl hodiny dorazí Berta, společně naloží věci do auta a odvezou je do Bertiny garsonky, která je už měsíc prázdná, protože Berta se nastěhovala k Cyrilovi.

Celá garsonka je laděná do provence stylu. Dřevěný nábytek, pastelové barvy a všude levandule. Jestli ji má její vůně uklidňovat, tak odtud vyjde Lucie úplně vyzenovaná. V předsíni stojí krabice, tašky i kufr a čekají jen na to, až je někdo vybalí. Nebo naopak vyhodí jako nepotřebné smetí.

„Tak a je to,“ zhroutí se Berta do světle zeleného křesla, nohy přehodí přes opěradlo a trochu samolibě se usměje. Vždyť jí to hustila do hlavy pořád. Konečně to pochopila. Lucie je někdy prostě hrozně naivní.

„Sousedi jsou v pohodě, samí důchodci, budeš tu mít klídek. Hned kousek odtud je krám, takže hlady taky neumřeš. Ale radši nechoď do tý hospody na rohu, minule tam Cyril chytil nějakou sračku. Dva dny pak nemohl nic jinýho než rohlíky.“

Berta vstane z křesla, dojde k Lucii a přisedne si na druhou židli.

„Luci, já vím, že to teď bolí. Ale zasloužíš si někoho lepšího. Stejně jsi říkala, že o rozvodu pořád jen kecá, ale kde nic tu nic. Jsi krásná, mladá holka, takže si brzo najdeš jinýho chlapa. Hlavně mu nepiš a nevolej. Nech ho pár dní vycukat. Hele, Lucí…“

„No?“

„… víš, my jsme měli jet s Cyrilem na víkend na Loket. Objednal pro nás takovej ten romantickej víkend. Nebude ti vadit, když tě tady nechám samotnou? Ale jestli chceš, tak já mu zavolám a zruším to. On to určitě pochopí…“

„Jen jeď. Stejně potřebuju být sama. Pozdravuj Cyrila a užijte si to.“

Obě se zvednou a obejmou se. Kámošky, ještě nedávno skoro nejlepší, i když to tehdy v té menze tak nevypadalo. Berta se Lucii zdála moc hlučná a Lucie Bertě zas moc nafoukaná. Ale pak zjistily, že ta hlučná zrzka je taky oddaná, ochotná vždycky pomoci a nakažlivě veselá, a zdánlivá nafoukanost je prostě jen maskovaná nesmělost. Jenomže poslední dobou si každá žije svůj život a společného toho už moc nemají. Jen občas si napíšou, co je novýho a tak. Lucie si nedokáže vybavit, kdy si spolu šly sednout na víno, jako tenkrát, když ještě studovaly.

„Tady jsou klíče. Kdyby něco, volej. Mně. Ne jemu! Jasný?“ zahrozí Berta a bouchne za sebou dveřmi, až se rámečky s usušenou levandulí rozkývou.

Lucie vykoukne z balkonu. Za chvíli z domu vyjde Berta a spěchá k autu, u ucha nalepený telefon. Zvedne hlavu a všimne si Lucie stojící na balkoně, zamává jí. Než vycouvá z parkoviště, jednou houkne klaksonem.

Navečer se Lucie přinutí dojít si aspoň pro něco k jídlu. Supermarket je poloprázdný. Lucie skládá na pás žitné rohlíky, balíček sýra, pár rajčat, broskve a lahev minerálky. Před ní se sebevědomě pošťuchuje skupinka puberťáků. Dvě holky a tři kluci. Všichni vytáhlí, kluci s akné na tvářích mezi strništěm vousů a holky s hustou vrstvou mejkapu. Mezi dvoulitrovými lahvemi s kolou se třpytí flaška vodky. Lucii napadne, že by si vlastně taky mohla koupit něco takového. Vodku ne, ale třeba víno? Vždyť už by přece mohla, když…

„A osmnáct už vám bylo?“ vytrhne ji z myšlenek otázka prodavačky, která se s vodkou v ruce a s pozdvihnutým obočím obrací k puberťákům. Jeden z kluků, ten nejvyšší a nejhubenější, houkne: „Jasně“ a otráveně vytahuje ze zadní kapsy rozedraných džín peněženku, i jeho patka je plná vzdoru, pořád mu padá do očí. Prodavačka odevzdaně zkontroluje datum i fotku, pokladna pípne a puberťáci mizí. Hned venku otvírají lahve a zkušeně si přihýbají. Holky jako první.

Lucie zaplatí za svůj nudný nákup a nejkratší cestou se vrací do bytu. Plácá se od ničeho k ničemu, vyhýbá se nevyplněným papírům, které leží na stole a vedle nich nedotčené sáčky s rohlíky a rajčaty. Měla si koupit víno, brambůrky, čokoládu. Teď už se hlídat nemusí.

Vevnitř je pořád dusno, proto se zase přesune na balkon. Je skoro devět večer, v oknech naproti se odráží zarudlé, ospalé slunce, hluk z ulice však neutichá. Na opuštěném hřišti pod balkonem se usadila skupinka z obchodu. Pětice se smrskla na trojici, jeden kluk a jedna holka se od nich trhli a líbají se na lavičce o kus dál. Nic je nezajímá, všechno je jim jedno. Nebo není?

Padla tma. Trojice zmizela, zůstalo po ní jen několik nedopalků a prázdná lahev. Vzdálenější lavičku pořád okupuje pár. Ve tmě sice nejsou vidět, ale naléhavé sténání je výmluvné. Lucie se zastydí místo nich a raději vklouzne do bytu. Tmavého, tichého a prázdného. Jako její břicho.

Sobota se převalí v neděli, ráno v odpoledne. Sedí u stolu a listuje papíry z nemocnice, většinou jen souhlasy, informace, poučení. Čte řádek po řádku, vyplňuje údaje, potvrzuje, že všemu rozumí, i když nerozumí vůbec ničemu. Mechanicky sází podpis a datum jeden za druhým. Poslední papír zůstane nevyplněný. Ten, kam má uvést, komu mají dát zprávu. Do tašky sbalí věci ze seznamu. Před půlnocí se naposledy napije a nastaví budík, aby nezaspala. Jenže v posteli se skoro celou noc jen převaluje a čeká, až přijde ráno.

Myšlenky jedna za druhou odplouvají, až těsně před svítáním, na tenké hranici mezi dřímotou a bdělostí, zůstane jen jedna jediná: Co kdybych zítra nikam nešla?

Tmavomodrý kufr a černá sportovní taška s bílými puntíky zůstaly stát v předsíni a zabírají místo pro zavazadla hostů, kteří sem přijíždějí nadýchat se nejčistšího vzduchu ve střední Evropě, pochodit po horách nebo v zimě točit obloučky na sjezdovkách. Zůstanou na týden dva, někteří i na víc, a pak se vracejí domů, do práce, do školy, do všedního života, s blahosklonným pousmáním Jóó, v Lipové, tam to známe, tam jezdíme na lyže. Tam je tak krásně. Lucie si už pár takových poznámek vyslechla a pokaždé si v duchu říkala, že by si měli zkusit žít tam natrvalo. Nikdo z nich by to nevydržel. Jenomže ona, na rozdíl od turistů, je tu doma. Momentálně jí nic jiného než žít tady nezbývá.

Sedí v kuchyni Penzionu Kvapil. Podobně jako většina jiných v okolí hrdě nese ve štítu jméno svých majitelů. Když ho před více než dvaceti lety Luciini rodiče zakládali, měli starost s jinými věcmi než vymýšlet neotřelý název. Sotva pětiletá Lucie navrhovala, že by se mohli přejmenovat na Penzion Amík, podle obra, který měl podle pověstí na svědomí vznik nedalekých Obřích skal. Turisti si penzion dost rychle oblíbili. Byl by holý nesmysl mást je nějakým novým jménem, rozhodla praktická máma. Tak se pořád jezdí ke Kvapilům.

Lucie od stolu sleduje obrysy hor za oknem. Jsou tak blízko. Jako by ji chtěly obejmout a utěšit. Vzít ji do náruče a nepustit. Ochránit od všeho zlého. Najednou před ní přistane sklenice vychlazené kofoly. Máma drží v ruce plastovou lahev, na dně zbývá už jen trocha černočerné tekutiny.

„No tak, Lucko, upij trochu, ať ti to můžu dolít. To už nemá cenu schovávat.“ Máma čeká, až Lucie usrkne, pak dolije zbytek, pěkně po okraj. Když si konečně sedá ke stolu, trochu do něj drcne a limonáda cákne na ubrus. Jindy by hned vyskočila a letěla pro utěrku, rychle to utřít, aby tam nezůstal flek. Dneska ale zůstane sedět a unaveně, zklamaně pozoruje zamlklou Lucii. Vůbec ji nenapadne, že by Lucie mohla chtít něco jiného než zbytek kofoly. Třeba obyčejnou vodu. Džus. Panáka. Obejmout.

„Tak co se stalo, žes tak najednou přijela?“

„Prostě si potřebuju na chvíli odpočinout,“ trhne Lucie rameny a prstem kreslí na orosené sklenici kolečka.

„Takže máš dovolenou? A na jak dlouho?“ Máma asi v duchu počítá, na jak dlouho může uvolnit dceřin bývalý dětský pokoj. I z něj se stal pokoj pro hosty, potom co se Lucie odstěhovala. Je nejlepší, má nejkrásnější výhled do údolí, ráno tam svítí slunce, zato odpoledne je tam chládek a jako jediný má vlastní koupelnu.

„Tak nějak…“ zamumlá Lucie.

„A proč jste nejeli někam s Petrem?“ Páry přece jezdí na dovolenou spolu. K moři, na hory, ti odvážnější na nějaký adrenalin kamsi do pralesa. Jako jela loni Věrka, co pracuje v cestovce v Jeseníku. Je o rok mladší než Lucie, má pořádnou práci, naplánovanou svatbu a rozestavěný barák na těch nových parcelách pod Rejvízem. Kvapilovi zas jezdí každý rok vždycky v říjnu, po letní sezoně, a než začne zima, na tři týdny k moři. Už byli v Thajsku, na Bali i v Egyptě. Na letošek jim Věrka doporučila Kapverdy, zvýhodněná cena, písečné pláže, sluníčko. Už se těší. Tam by se Lucii s Petrem líbilo.

„Petr má moc práce, tak jsem přijela sama. Dlouho jsem tu nebyla.“

„To je fakt. To je fajn, že seš tady...“ Máma chce ještě něco dodat, ale ozve se ťukání na dveře, vzápětí z nich vykoukne blonďatá hlava.

„Já se hrozně moc omlouvám, paní Kvapilová, ale Kája má klíště a nejde mi ho vytáhnout. Neumíte to náhodou?“

„Hned, paní Smrčková, už jdu.“ Máma poplácá svou jedinou dceru po předloktí. „Pokoj máš nachystaný, věci nech tady, táta ti je tam pak hodí, až přijede z nákupu.“ A pospíchá zachraňovat cizí dítě. Přímo Lucii nad hlavou se chvíli nato ozvou dva tlumené ženské hlasy a jeden vyděšený dětský, fňukání přecházející do breku. Kájovi se vytahování klíštěte asi moc nelíbí, do lesa ho hned tak nikdo nedostane.

„Ukažte, slečno, já vám pomůžu,“ ozve se za ní, právě když o něco později u schodiště váhá, jestli má zkusit vzít kufr i tašku naráz. Ochotným pomocníkem je kluk, odhadem tak pětadvacetiletý. Celý ve sportovním ohozu, který saje pot a rychle schne, zápěstí mu obepíná černý náramek od hodinek, co měří tep, kroky, kalorie a vůbec všechno, co si člověk musí hlídat. Kluk popadne kufr a statečně ho táhne až do patra. Zároveň přes rameno vykládá, že přijel s partou kámošů na každoroční pánskou jízdu, je to už taková jejich tradice. Na pažích se mu napínají bicepsy a Lucie by se vsadila, že mu, když se trochu zpotí, pod bílým trikem prosvítají bradavky.

„Tak se asi ještě uvidíme,“ významně ji sjede pohledem od vlasů až po paty a k některým partiím se ještě vrátí.

„Díky,“ odpoví Lucie a čeká, až Honza, Tonda nebo Filip, nebo jak se vlastně jmenuje, seběhne po schodech dolů. Pak vezme madlo kufru a odtáhne ho na druhou stranu chodby, ke svému bývalému dětskému pokoji. Na zdi už nevisí plakáty Xeny, koní a boy bandů ani stůl, u kterého psávala úkoly, už tu není. Jen nová bílá dřevěná postel, skříň, stůl se skleněnou deskou, židle, všechno v bílé, šedivé, béžové. Neutrální, nevtíravé, elegantní. Neosobní.

Lucie pustí oknem dovnitř rozpálený srpnový vzduch. Shodí ze sebe tíhu věcí a padne na dokonale ustlanou postel. Zvenčí k ní doléhají tlumené hlasy hostů, křik dětí, štěkot psů a kdesi v pozadí šumění vody z nedaleké říčky. Je to Bělá, nebo Staříč? Vždycky se jí to pletlo. Šumění řeky uspává… Za chvíli s trhnutím otevře oči. Poslední dobou se jí zdávají podivné sny, z nichž se probouzí zmatenější a unavenější než předtím.

Přehoz je zválený, vytvarovaný do šišatého hnízda. Rozhodnutí, jestli v něm zůstat, nebo radši z hnízda vylétnout, vypadá jednoduše. Ale jen na pohled… Bezmyšlenkovitě si přejede ukazováčkem přes úzkou světlou jizvu několik centimetrů pod klíční kostí. Nepamatuje si, jak k ní vlastně přišla. Hladil ji po ní Petr. Lehce zleva doprava, vždycky tím začínal... Zatřepe hlavou, aby ty vzpomínky odehnala. Položí dlaň na břicho, které se klene v jemném oblouku.

V kuchyni na stole pořád stojí prázdná sklenice od kofoly. Lucie, osprchovaná a převlečená, s ještě vlhkými vlasy, si do ní napustí vodu, vypije ji a sklenici postaví do dřezu. Máma venku na terase chystá maso, zeleninu a sýry pro hosty na večer a táta na zahradě připravuje gril, v létě je každou sobotu u Kvapilů grilování. Lucie se nepozorovaně vytratí zadním vchodem, projde brankou a zamíří přes louku za domem k malé dřevěné lavičce. Sedne si, ucítí, jak ji do zadku tlačí drsná dřevěná prkna. Lavičku stloukl před lety táta, sedávali tam spolu a on jí vyprávěl pověsti z okolí. Pak dostala Lucie k narozeninám tu knížku o pokladech pod zemí, se třemi šlechtici ozářenými modrým světlem na obálce, a táta si s ní povídat přestal.

Pod ní se jako dlouhý šedivý had vine silnice, kopíruje zákruty údolí a mizí kdesi v dálce. Domky po stranách jsou nasázené jeden vedle druhého a těsně za nimi začínají louky na jedné straně a na opačném svahu zase modrozelené smrkové lesy, místy dost prořídlé, šedivé pahýly kmenů připomínají hrozící prsty. A v tu chvíli jí dojde, že je ráda, že je tady. Pryč od Petra, pryč z Prahy, pryč od života, který se rozvázal jako špatně utažené tkaničky a ona si musí vzpomenout, jak je zase zavázat.

Světle modrá obloha pozvolna zčerná a změní se v nebe plné hvězd. Po kolejích vedoucích těsně nad lavičkou oddrkotá poslední motorák do Šumperka. Lesy jsou temnější než za světla a táhne z nich chlad. Údolí je poseté nažloutlými a oranžovými skvrnami – rozsvícená okna domů a ohně ze zahrad. Nejjasněji plane zahrada přímo pod ní, grilovačka u Kvapilů je v plném proudu, a když se setmí, pokaždé se ještě rozdělá oheň, aby se hosté mohli trochu ohřát. Navečer je v horském údolí zima, i v tom nejparnějším létě. Když se Lucie konečně vydá zpátky, drží se od okraje lesa co nejdál. Stébla trávy ji lechtají na holých nohách. Snad taky nechytne klíště. Pokusí se nepozorovaně prosmýknout mezi hosty a zmizet v domě, ale tentokrát se to nepovede. Cestou k zadnímu vchodu ji odchytí máma.

„No, Lucko, kde seš? Pojď si dát něco k jídlu. Musíš teď pořádně jíst,“ a už popostrkuje Lucii před sebou na zahradu plnou lidí, hluku a vůně grilovaného jídla. Do ruky Lucii vrazí talíř s masem, opečenou zeleninou a s podobně plným talířem odběhne ke skupince sousedek, které si chtějí dát ještě skleničku toho vynikajícího bílého. Přímo z jižní Moravy, od vinaře, co k nim jezdí už několik let, veselý chlapík. Že se tady vždycky schovává před manželkou, když mu vyhrožuje protialkoholní léčebnou, to si paní Kvapilová radši nechá pro sebe.

Jakmile se máma nedívá, odloží Lucie nedotčený talíř na nejbližší stůl a chystá se zmizet. Zahlídne toho kluka, co jí pomáhal s kufrem. Mává na ni, kývá, ať si k nim přisedne. U stolu s ním sedí ještě další tři kluci, stejně ostříhaní, na nohou pohorky, ve vlasech šátky a pod softshellkami s kontrastními zipy pevné svaly a dobrodružná srdce. Lucie předstírá, že si ho nevšimla. U sebe v pokoji si opláchne obličej a zadívá se na svůj odraz v zrcadle. Na první pohled není vidět ten strach, co ji čas od času táhne k zemi. V těch okamžicích na ni padne těžká deka únavy, motá se pod nohy a poutá je tak, že nejde udělat ani o krok navíc, jen klesnout na zem, schoulit se do sebe a počkat až… Až to přejde. Vždycky to přejde. Možná v očích by někdo ten stín zahlédl. Ale kdo by se jí díval do očí, když má tak pěknou figuru. To jí jednou v posteli řekl Petr, když nevěděl, jakou barvu očí Lucie má.

„Hnědé,“ šeptal jí do prohlubně pod klíční kostí.

„Zelenomodré,“ smála se, protože tehdy jí to ještě přišlo zábavné. Že je z ní tak popletený, že ani neví, jaké má oči. Ale prostě to jen zkoušel. Jako vždycky.

Hlasy venku už přepadají jeden přes druhý, jsou odvážnější, hlasitější. Lucie zapne mobil, přístroj oznámí jeden zmeškaný hovor a jednu zprávu. Obojí od Petra. Zavolej, píše jí. Lucie telefon znovu vypne. Po půlnoci zábava venku konečně utichne a Lucie dostane žízeň. Když chce vyjít z pokoje, zaslechne na chodbě šepot a vzdálené ťukání na dveře.

„Heeeej, jsi tam?“ Ten ochotný pomocník. Filip, vzpomene si. Trochu ztěžka se opírá o dveře, které mu Lucie ukázala a on je asi považuje za dveře do jejího pokoje a snad i dál. Ze dveří vykoukne hlava, které se po straně kývají rádoby rozverné diblíkovské culíčky.

„Počkej, ty nejsi ta holka s kufrem,“ blekotá Filip, nejistý, jestli se spletl, nebo má jen špatnou paměť. V pruhu světla je vidět jeho zmatený výraz.

Culíkatá hlava se nakloní. „A tobě to vadí?“

„Vlastně ani ne,“ pokrčí rameny a zmizí uvnitř. Lucie ještě chvíli počká a sejde do kuchyně pro sklenici vody. Z okna zahlédne skomírající ohýnek a u něj se choulí dvě známé postavy. Sedí vedle sebe a mlčky koukají do plamenů. Pak se máma zvedne a nechá tam tátu samotného. Je to smutný pohled.

Lída Kvapilová sedí u ohně, manžel poklimbává vedle ní. Ve spánku se o ni opírá, jenže jeho blízkost jí teď není příjemná. Myslí na svou dceru. Na důvod jejího nečekaného příjezdu. A sama neví, jestli je ráda, nebo ne.

Stalo se to toho odpoledne, zaklepala na dveře jejího pokoje a hned vešla dovnitř. Lucie tam nebyla. Na posteli ležel otevřený kufr, na zemi se válel pootevřený batoh. Asi spadl z postele. Přesvědčuje sama sebe, že chtěla ten batoh jen zvednout, jenže zip se rozjel a věci z batohu se vysypaly na zem.

„Sakra.“ Chtěla je posbírat. Nechtěla se jí v tom hrabat, ovšem z diáře vypadlo několik papírů. Nechtěla to číst, ale ten papír úplně nahoře vypadal jako lékařská zpráva. Lekla se. Co když je Lucie vážně nemocná. Jako matka má přece právo to vědět. Bezděky přejela papír očima. Byl sice plný zkratek a odborných výrazů, ale jedno se z něj vyčíst dalo. Bude z ní babička! Proč to ta holka neřekla hned?

„Jsi tu?“ probral ji manželův hlas z chodby. V první chvíli mu chtěla všechno říct, ale on by zase všechno pokazil. Rozhodla se nechat to na Lucii, až jim to řekne sama.

„Jo, už jdu,“ rychle vrátila papír do diáře, naházela věci do batohu, položila ho na postel a odešla za manželem.

Oheň už pomalu dohořel, zbylo z něj jen pár rudých teček. Lída jenom doufá, že nedojde na nejhorší. Že z Lucie nebude svobodná matka. Ještě to tak. Loktem drcne do dřímajícího manžela. Ten se od ní odtáhne, ale neprobudí se. Lída Kvapilová se zvedne a jde raději dovnitř. Teď nemá cenu nad něčím hloubat.

Ráno Lucii probudí typické zvuky vstávajícího penzionu – splachování a šumění vody z koupelny v chodbě, řinčení nádobí, vůně ohřívaných párků a v troubě rozpékaných housek. Káva a také první ranní cigarety, aby toho čerstvého vzduchu nebylo až moc. Leží v posteli na zádech, hledí do stropu a vůbec se jí nechce vstávat. Co dál? Zůstane tady a bude pomáhat zvelebovat penzion a starat se o hosty? Zvenčí slyší hlasy nadšených turistů, kteří se chystají do některého ze zatopených lomů. Lucie tam párkrát taky byla. Kluci skákali ze skály nad vodou a holky na ně křičely ze břehu. Převlíkaly se vždycky v křoví a dělaly, jakože nevědí o tom, že je kluci šmírují. Jedno léto dostala mezi břízami svou první pusu. Bylo to tak strašně dávno předtím, než potkala Petra, než jí dal první pusu on, tehdy v zimě na schodech v Nerudovce, právě začalo sněžit.

„Lucko, ty dneska nebudeš vstávat?“ strčí hlavu do dveří máma. „Copak, jsi unavená?“ Ve tvém stavu by nebylo divu, pomyslí si ještě, ale nahlas nedodá nic.

Lucie rozespale otevře oči, musela znovu usnout. Venku je klid, slunce na nebi vystoupalo výš a rozechvívá vzduch. Penzion si na chvíli může vydechnout.

„Nic, za chvilku přijdu.“ Z chvilky jsou dvě hodiny, než se Lucie v černých letních šatech nakonec objeví v kuchyni.

„Budeš snídat? Už jsem to sklidila, je skoro jedenáct, ale beztak v půl deváté už byli všichni pryč. Oběd nestihnu, tak jestli máš hlad, zbylo pár rohlíků a v ledničce jsou možná ještě nějaké jogurty.“

„Ne díky, dám si jen čaj.“

„Tak jo, my musíme s tátou do města. Chceš tam něco? Nechceš jet s náma? Ale rychle.“ Máma stojí ve dveřích, žádný zdržování, všechno musí klapat podle naplánovaného rozvrhu. Lucie se na mámu zadívá. Sebejistá, rozhodná, žena činu. Přesto Lucie neví, jestli by chtěla být jako ona.

„Ne, díky.“

„Hmm, fajn. Kdyby sis na něco vzpomněla, tak zavolej,“ rozloučí se máma zklamaně.

Doufala snad, že s nimi Lucie naskočí do auta a nakládání piva a limonád z nich zase udělá rodinu? Že maxi balení papírových utěrek utře všechnu zašlou špínu, usazenou na nepoužívaných vztazích, a když se shodnou na tom, který osvěžovač vzduchu je nejvoňavější, pak už budou zajedno ve všem?

V podobném bezčasí, kdy se Lucie všemu a všem spíš vyhýbá, uplyne několik dní. Na snahu mámy zapojit ji do pravidelného chodu reaguje spíš proto, že jakákoliv činnost je lepší než nic.

„Pojedu za tetou,“ prohlásí Lucie, když už nechce zalévat nekonečné záhony květin, mýt další talíře a žehlit další povlečení. „Už jsem jí volala. Chtěla bych vyrazit ještě dneska, v půl páté mi jede z Jeseníku autobus,“ oznamuje rodičům. Co na tom, že jediné místo, kde se jen nemíjejí, je kůlna, kde táta štípe dřevo a máma hledá tu malou lopatku, protože se konečně dostala k tomu, aby přesadila afrikány. Jako by jen tady měla Lucie jistotu, že ani jeden z nich její rozhodnutí neodbude prostě tím, že odejde.

„Hodím tě na autobus,“ houkne táta z rohu, za hromadou smrkových špalků není skoro vidět. Máma neřekne nic a ještě úporněji hledá lopatku.

„Díky.“

Lucie jde balit. Prochází okolo bazénu, u něho sedí na lavici Filip a kolem ramen drží holku s blonďatými culíky. Teda možná spíš ženu, paní, protože volá na asi devítiletého kluka: „Kájo, nespadni do tý vody!“ a on jí odpovídá: „Neboj, mami!“ Pozoruje svého syna jen zdálky, tak jako Lucie pozoruje ji. Filip se nakloní k blondýnce, políbí ji na rameno a přitom si všimne Lucie. Trhne ramenem, jako by chtěl říct, že si za to může sama. A má pravdu. Může.

„Luci?“ Táta váhavě stojí ve dveřích. Přestože měří skoro dva metry, má široká ramena a nebojí se vůbec ničeho, dívčí pokoj jeho dcery mu pořád připadá jako nebezpečné území plné nástrah. „Mohli bychom tak za čtvrt hodiny vyjet? Musím ještě něco zařídit.“

„Jasně, tati, v pohodě.“ Bezva, takže v Jeseníku bude čekat na autobus víc než půl hodiny.

„Fajn, počkám dole.“ Kdyby se jí táta zeptal, co se stalo a jestli něco nepotřebuje, tak by mu to možná všechno vyklopila. Ale on se nikdy na nic neptal, jako by se jí bál. I číst jí přestal, potom co jí k desátým narozeninám dal tu knížku. Modrá štola se jmenovala. Knížek pak od něj dostávala spoustu, k narozeninám, za vysvědčení, k Vánocům. Jako by z knížek mohla vyčíst víc, než by jí on mohl říct.

O deset minut později naloží do auta kufr, Lucie na zadní sedačky multivanu hodí batoh, rozloučí se s mámou a sedne si vedle řidiče. Když odjíždějí, kouká se do zpětného zrcátka, v němž se jí máma vzdaluje. Připadá jí smutná. Ale máma přece nikdy není smutná.

V Jeseníku ji táta rychle vysadí, trochu nestíhá. „Měj se,“ houkne z okýnka a vycouvá z parkoviště u kina. Na nástupišti, kde už přece jen čeká několik lidí, se zařadí na konec zástupu. Tady se nepředbíhá. Tady se čeká, protože na každého jednou dojde, a kdo dřív přijde, ten dřív mele. Hlavně ty boží mlýny, co melou pomalu.

Údolím se všechno rozléhá hlasitěji. Po silnici, která se táhne podél hranice mezi zvlněnými Rychlebskými horami a dalekou polskou rovinou, supí stará, rozhrkaná karosa. Špinavým okýnkem praží dovnitř slunce, teď na přelomu léta a podzimu nezvykle ostré. Dostat se do Bílé Vody, malé vesnice, kde Sofie Kvapilová bydlí, je nepohodlné. Možná proto tam jezdí jen ti, co mají času dost, co už nikam nespěchají. Turisti, důchodci a ztracené duše, které doufají, že je v tom zámečku nahoře nad vsí naučí normálně žít. Většina z nich se sem vrátí, někteří víc než jednou.

Lidí zastávku od zastávky ubývá, horko a dusno nepolevuje. Přestože naposledy tudy jela strašně dávno, poznává Lucie každou zatáčku. Moc se toho nezměnilo. Místy přibyly domy, jinde jich zase pár zmizelo. Ale cesta je pořád stejně nekonečná a dlouhá. Poloprázdný autobus vjíždí do poslední zatáčky, Lucie si nahodí na záda batoh a s kufrem v ruce se opatrně sune uličkou k zadním dveřím. Na asfaltce plné děr to hází, kola každou chvíli zajedou do výmolu. Jakmile autobus zastaví u kostela, čeká Lucie, až se otevřou dveře, aby mohla vystoupit.

„Ty dveře občas drhnou a nechcou se pak otvírat. Musíte zepředu. I když zezadu je to lepší, o tom žádná,“ houkne na ni upoceně od volantu obtloustlý šofér. Je jí trochu povědomý, ale nedokáže k té tváři přiřadit žádné jméno. Řidič nespěchá, tři zbývající cestující nevypadají, že by se báli, že jim něco uteče. Lucie se zmůže jen na tiché „aha“ a plouží se uličkou až dopředu. Aspoň že autobus stojí.

„No jo, chtělo by to promazat. Znáte to, kdo maže, ten jede. Nechtěla byste mi s tím pomoct?“ trapně zavtipkuje podruhé, zatímco Lucie nemotorně vystupuje. „Co dělá taková kočka jako vy v takový prdeli?“ Teprve až když stojí Lucie venku, řidič si ji konečně pořádně prohlédne. Zmlkne a zmáčkne tlačítko, dveře se se zasyčením zavřou a autobus se zaskřípěním vyrazí na poslední zastávku. Až pojede za půlhodiny zpátky, bude se rozhlížet, jestli tu holku někde neuvidí. Naprosto přesně ví, kdo to byl. Ale co ta tady dělá? Když potom později v Javorníku nastoupí mladá Borská, všechny řidičovy myšlenky se utopí v jejím výstřihu.

Autobus se zbývajícími ztracenci mizí za zatáčkou, Lucie postaví kufr do prachu a štěrku a skloní se, aby si utáhla pásek sandálů, který se jí pořád rozepíná. Protáhne si ztuhlé nohy a z bavlněné tašky, která se jí houpe na rameni, vytáhne lahev, na dně už toho moc není. Lokne si zbytku zteplalé vody a špičkou boty šťouchne do kufru, aby se rozjel. Aspoň že to k tetě není daleko. Kromě autobusové zastávky je tady už jen kostel s polorozpadlými budovami bývalého kláštera, obecní úřad, hospoda a hned naproti malý obchod, pár domů s vodopády fialovo-růžových petúnií přepadávajících přes narezlé parapety a ticho. Nikde nikdo. Ze zahrad se sice line vůně spálených buřtů, zvětralého piva a přezrálého ovoce, vidět ani slyšet však není nikoho.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jeřabinový dům.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.