Co se stalo Veronice

Vyšlo také v tištěné verzi

Tereza Nováková

Co se stalo Veronice – e-kniha

Copyright © Paseka, 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

CO SE STALO VERONICE

Copyright © Tereza Nováková, 2023

Cover Illustration © Lela Geislerová, 2023

ISBN tištěné knihy: 978-80-7637-339-6

ISBN ePUB: 978-80-7637-426-3

ISBN MOBI (Kindle): 978-80-7637-427-0

ISBN PDF: 978-80-7637-428-7

Mým přátelům.

A Soně a Daliborovi.

Což jsou poměrně netradiční jména.

(Úlomky žuly jsem nenapsala já.)

You ' re the reason why the opera is in me

u2: Sometimes You Can't Make It On Your Own

Nevěděla, jak dlouho už to trvá – osm minut? Čtyřicet? Kdyby se tak znatelně nesnažil, ukončila by to. Takhle by to bylo ale nejspíš trapný. A co by mu taky řekla?

Omlouval se. To prý ten alkohol. Už tomu moc nevěřila. Ten měsíc to byl druhý kluk, se kterým spala a který měl problémy se stáním. Možná to bylo v ní. Mračila se, měla ten svůj přísnej bitch face, který se neodpouští. Občas se na ni v metru tu a tam někdo usmál, většinou ženy. Jako by jí chtěly říct: neboj se usmát, holka, nic to nestojí. Samozřejmě že stojí, všechno něco stojí. Tedy kromě teď jeho…

Taky si nepřipadala dost sexy, trochu ztloustla, pár kilo. Když ji začal chvíli předtím lechtat (už nevěděl, jak prolomit to dusné ticho a nevlídno očekávání), uvědomila si, že má špek na břiše. Covidovej špek z neustálého nicnedělání. Sice teď seděla, takže to byla zrádná pozice, ale i tak. Špek na břiše. Možná že mu nestojí kvůli tomu špeku. Nebo jim zkrátka není přáno. Za jak dlouho si to asi uvědomí? Až sleze sníh a vylezou první pampelišky? Zdálo se jí, že už to musí přijít každou chvíli.

A do toho se jí celou tu dobu díval do očí. Zpříma. Jako by chtěl vyhrát hru v nemrkání. Její kamarádka Aneta v tom byla mistr republiky, ale to sem teď nepatří. Na normálně dlouhý sex dobrý, ale udržovat oční kontakt s člověkem, o kterém toho věděla pořád dost málo, a předstírat, že ji to už nezneklidňuje, nenudí a nerozčiluje, aby se ho nedotkla, to byl panečku výkon. Roky v dramatickém kroužku se konečně vyplatily.

Kdyby se s ní dva měsíce předtím nerozešel kluk, nebyla by tady. Možná by měla sex se svým klukem. A i když ho bylo málo a dalo se mu leccos vytknout, netrval věčnost a jeden druhého už tak nějak po těch čtyřech letech znali a věděli, co se jim líbí a kam sáhnout. Chvíli by si potom poleželi, možná by ještě zapnuli Netflix, koukli se na dvě epizody Papírového domu a šli by zase spát. On vlastně ne, on by ještě pracoval. Kouřil by u toho jednu za druhou, pil malinovou šťávu a mračil se ještě víc, než se mračívala ona. Ale to bylo teď jedno. On tu teď nebyl. Asi pil někde malinovou šťávu a dloubal se v nose.

Mama jí říkala, když odcházela, s ironickým úšklebkem: „Chovej se, abys nechovala.“ Bylo by to směšně hloupé a trapné, kdyby… Ach, ta kdyby, ta vymyslel osel, když ho někdo někde někdy naučil mluvit. Možná to bylo v Pákistánu pod horou K2, kam dnes jezdí horolezci, kterým se zachtělo zúčtovat s vlastním tělem a vůlí a přírodou. Každopádně oslovo první slovo muselo být kdyby.

Kdyby

Veronika nebyla hloupá. Labilní, hysterická, egoistická, sebestředná, vztahovačná, netrpělivá, úzkostlivá, trochu rozmazlená, náladová, sebelítostivá a občasně samonasírací, to ona byla. Ale hloupá ne. Když se hlásila po gymnáziu na vejšku, dostala se všude. Do Prahy, do Brna i do Olomouce. Kdyby chtěla, dostala by se třeba i jinam a její příběh mohl být úplně jiný. Ale to už je zase jen další kdyby.

Když byla v Brně na pohovoru, seděl tam v komisi člověk – muž. Mezi několika dalšími muži. Něčím ji přitahoval a odpuzoval zároveň. Nebyl pohledný, nejspíš. Docela určitě byl přespříliš hubený a směšně vysoký a vlasy už mu řídly. Ale něco na něm bylo. Ve tváři, v gestech, v mluvě, co ji tak divně popichovalo, rozčilovalo a zajímalo. Měla chuť se s ním dát do hádky, jít s ním do hospody na pár piv a pořádně se s ním zhádat.

Když se pak rozhodovala, kam nakonec nastoupí, Brno bylo jasná volba. Ne snad kvůli tomu iritujícímu chlápkovi s jedovatým úsměvem a provokativními řečmi, ale proto, že to byla umělecká škola. Holka z Prahy si tak zabalila svý saky paky, koupila v ikea rozkládací látkovou skříň a žlutým autobusem šupajdila do města, které údajně Pražáky nesnáší. To jí potvrdil i brácha, kterému v Brně „fakt jenom kvůli tý espézetce“ propíchli gumy u auta. Ale „jinak je Brno fajn“, říkal.

První dojem z Brna byl úplně jiný. Nebylo to nepřátelské město, naopak. Její pražština a fakt, že je z Prahy, sice byly téma, kterému se málokdo záměrně vyhnul, a každý se snažil přisadit si nějakou vtipnou ironickou poznámkou, ale skoro jí připadalo, jako by měli Brňáci z přítomnosti Pražačky spíš radost. Taková zvláštní satisfakce v tom byla. Nová doba – Pražáci jezděj do Brna!

Lidé tady na ulici, v obchodech, lékárnách a divadlech byli úplně jiní než lidé na ulici, v obchodech, lékárnách a divadlech v Praze. Odlišný živočišný druh. Tenhle druh se usmíval, byl vždycky slušný a nad věcí. Jako by se mu žilo snadněji. Jako by měl míň bolesti. Jako by věděl, že stres způsobuje rakovinu. V divadlech se i během představení pila štamprlata slivovice jako součást programu, ve škole se prodávaly „kusovky“ a moc dobrá levná ořechovka a všichni se znali se všemi. Sladký to začátek vysokoškolských let. Otec jí vždycky říkal: „Neboj, Veru, za chvíli budeš na vejšce a tam tě to bude bavit. Tam už si nikdo na trapný šprty nepotrpí, to už tam nestačí.“ Měl pravdu, bavilo ji to. Skoro každý den byli v hospodě, dali si pivko a ořechovku a připadali si jako budoucí elita národa, jako velcí umělci. Kdykoliv jim někdo z pedagogů naznačil jejich nedostatečnost nebo omezenost, mávli nad tím rukou a spláchli to velkou ořechovkou a tou úžasnou bezstarostností naivních prváků, kteří mají víc talentu a chytrosti než všichni před nimi.

Netrvalo to ani tři měsíce, a už se s panem arogantním opilá líbala v hospodě (hned vedle školy). Pořád přitom musela myslet na to, jak velký klišé žije. Škola byla narvaná mladýma hezkýma klukama, charismatickýma, s hlubokým hlasem a teatrálním šarmem. A ona se tiskla v zakouřený putyce k o dvacet let staršímu proplešatělýmu učiteli, o kterém ani nevěděla, jestli se jí líbí. Věděla jenom, že na něj pořád musí myslet, že se červená, když na ni v hodině promluví, že se jí stáhne hrdlo a má pocit, že to na ní všichni musí vidět. A teď tady seděla a nevěřila, že se jí to děje.

Vypili snad celej svět, a když putyka zavřela a venku mrzlo, přesunuli se do školy a líbali se na chodbě před učebnou, kde učil. Sáhl jí studenou rukou pod kalhotky a ji najednou napadlo, jestli si oba nezahrávají až moc. Pasovalo to k němu, k jeho rebelské jiskře v oku, drzým podtónům v jeho slovech, a pasovalo to k tý jeho protivně temný auře, která se kolem něj nesla. Nebo se jí to aspoň zdálo. Ale jak to pasovalo k ní, kromě toho, že byla namol a nechtělo se jí zpátky na kolej?

Slíbil jí, zřejmě aby nevypadal jako nadrženej úchyl, že se druhý den sejdou. Vyměnili si čísla a s tím se rozloučili. Věděla, že se to setkání zřejmě nikdy neuskuteční, že to byl jen jeden opilý a neetický omyl. Druhý den vyrazila se spolužačkou na oběd. Daly si specialitu kavárny: „radiátory na kari“. Těstoviny ve tvaru topení obědvaly skoro každý týden. Dole u vchodu do podniku měli za sklem velkou PET láhev plnou žluté vody s vlastnoručně vyrobenou etiketou, na které byl prostý popisek: Vltava. Sedávaly se spolužačkou nahoře v patře, obklopovaly je knihy a na zdech byla světla, která pro ně teple svítila večer co večer. Venku mrzlo, ale tady bylo dobře. A jí najednou přišla zpráva. Omluvila se, že musí odejít, ale neřekla proč, nepřiznala, že má rande s jejich učitelem.

„Chmhm, dobrý večer,“ zabručel. Zdálo se, že je ještě nervóznější než ona. Snažil se tvářit jako pedagog. Možná ještě o pár centimetrů povyrostl, jak se urputně napřimoval.

„Dobrý večer,“ usmívala se, koketa jedna zatracená.

Stáli na náměstí. Předvánoční trhy už byly v plném proudu, svařené víno, punč, svařený alkoholický džus. Vlastně tam bylo jen málo věcí, které neobsahovaly alkohol. Brno.

„Jsme tu pracovně, kvůli škole,“ šeptl.

Veronika přikývla.

„Dáte si svařák?“

Jeho vykání ji rozesmálo. Potom co jí včera… Ale zase jen přikývla.

Šli k nejbližšímu stánku. Ona metr a půl za ním, aby nebyli příliš nápadní.

„Dva svařáky, prosím.“

„Jé, dobrý den, pane profesore,“ pozdravil kluk obsluhující u stánku.

Veronika vyprskla smíchy a poodešla o několik kroků dál a schovala se za sloup. On byl celý rudý, když se vrátil s dvěma kelímky k ní. Jeden jí podal a zavrčel: „Musíme vypadnout.“

Byla tuhá zima, takže jen co vypili první svařák, schovali se do hospody, aby si tam objednali další. Pomohl jí z kabátu a konečně si zase začali tykat. Bylo to celé tak zvláštně mimo realitu. Venku ležela hutná vrstva sněhu, dost na pořádnýho sněhuláka. Uvnitř hřálo topení, svařáky byly sladké a kořeněné a Veronika byla v cizím městě a pořád nechápala, co se jí to děje. Myslela na tatu a mamu, na Prahu a na svoje pražské přátele. A na to jejich malé tajemství, které nabíralo podobu, bylo v kouři cigaret i v laciném svařeném víně a bylo ve tmě, která padala na Brno.

„Ty s někym chodíš?“ ptala se jí Marie.

„Ne, proč?“

„Tak kam zas utíkáš?“

„No. Jo. Jenom mám s někym rande.“

„Prosimtě s kym!“

„S nikym. Ti pak řeknu. S jednim klukem.“

Vzal ji na procházku. Při funění do kopce jí došlo, že mu nestačí. Ale on to pochopil a počkal. Zřejmě se mu to líbilo, že mu nestačí. Tu a tam udělal poznámku o tom, že je příliš mladá, když ještě tohle a tamto nečetla. Že je příliš mladá, když tohle a tamto neviděla. Asi se mu líbilo, že má nad ní navrch a ona mu jen funí za zády. Ale zároveň cítila, že ji většinou bere vážně. I když s ní místy v něčem nesouhlasil, zajímalo ho, co si myslí, a nikdy jí neskákal do řeči nebo ji nepřestal najednou poslouchat.

Po procházce si sedli do hospůdky na rychlý oběd. Dal si česnečku.

„Ty si nedáš?“

„Nemám chuť.“

„Ale bylo by to od tebe kolegiální.“

Slovo „kolegiální“ jí přišlo kysele nepatřičné. „Kolego“ se oslovují lidé na vysoké škole. „Kolegiální“ je chování studentů, když třeba jeden druhému půjčí propisku nebo poznámky nebo neprozradí, že dotyčný nemá chřipku, ale jenom se vožral, jak zákon káže. Teď byli v hospodě, ne na akademické půdě. Nemělo smysl hrát si tady na kolegy.

Zarazilo ji, jak rychle se stali dvojicí, i když se tomu naoko bránili. Dělali si ze sebe srandu, používali ironické a odosobněné poznámky. A líbali se. Líbali se hodně. Česnečka nečesnečka.

Na třetí rande šli na večeři a potom do kina. K večeři dávali hrozně velké porce, neměla šanci tu svou dojíst. On to po ní dorazil. Sama mu to nabídla, z legrace. Nejdřív jí to přišlo roztomile komické a úsporné, ale potom si zase musela vzpomenout, i když tolik nechtěla, na tatu, jak po ní vždycky dojídával, když už nemohla.

Hádal se s ní o tom, jaký rod má mít slovo okurka. Tvrdil, že je to přece očividně nutně slovo mužského rodu, tedy okurek. V kině dávali Annu Kareninu. Viděla v tom jasný kompromis z jeho strany, sám by na to jistě nešel. To se jí na něm líbilo. Byl lepší, než se tvářil, a srdečnější, než si chtěl sám připustit. Po kině, venku, ji vzal kolem ramen a řekl: „Tak pojď, ty moje Anno.“ Probírali film, říkali si, co se jim líbilo a co ne. A než ji vzal k sobě domů, zastavili se ještě samozřejmě v hospodě.

„Stejně se divim, že jsi tu se mnou.“

„A to proč? Já jsem docela vybíravá.“

Tomu se zasmál. Jestli je vybíravá, tak proč si teda vybrala zrovna jeho?

„Byla jsem dřív zamilovaná do jednoho chlapa. Taky byl o dvacet let starší. O dvacet tři. Ale byl šílenej. Knihkupec. Alkoholik. Vzal mě k sobě domů, do Dejvic. A měl takovou malou komůrku, kde byla jenom minilednička, postel a obří knihovna. A to bylo úplně všechno.“

Zkoprněl a znovu se zasmál.

„Co je?“

„Nic, jenom… teď jsi právě popsala můj byt.“

Bylo to horší. Byt v Dejvicích měl aspoň koupelnu s teplou vodou. Učitel měl jenom jednu místnost s miniledničkou, postelí a obří knihovnou a potom záchod, kde se netopilo a kde byl jen odtok, takže si sem mohl člověk leda tak přinést kýbl s ohřátou vodou. V ložnici se pak topilo samozřejmě kamny. Brno.

I tak se Anna Karenina s učitelem vyspala. Ráno proběhly nutné komentáře stylu: „Nech mě napsat ti omluvenku, ať nemusíš na hodinu.“ Ty sice pobavily, ale vzápětí byly zase lepkavě trpké. A Veronika s tajemným úsměvem, který říkal: zažila jsem něco divného, odpochodovala do svého malého pokoje na koleji, kde tekla teplá voda, a osprchovala ze sebe Rusko, cigaretový kouř a výčitky. I to divné, znovu nalezené chvění.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Co se stalo Veronice.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.