Dobře zašitej frajer

To nejlepší z Petra Šabacha uspořádali
Emil Hakl a Václav Kahuda

Petr Šabach

Dobře zašitej frajer

Uspořádali Emil Hakl a Václav Kahuda

Obálku a grafickou úpravu navrhl Jan Šabach

Sazba písmem Beletria Kamila Kučerová

Korektura Marcela Wimmerová

Vydalo Nakladatelství Paseka s. r. o. v Praze roku 2019

jako svou 2055. publikaci

Odpovědný redaktor Ondřej Nezbeda

Výtvarný a technický redaktor Vojta Sedláček

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Vydání první. 336 stran

ISBN 978-80-7637-070-8 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-7637-041-8 (epub)

ISBN 978-80-7637-043-2 (mobi)

ISBN 978-80-7637-042-5 (pdf)

Copyright © Petr Šabach and heirs, 2019

Prologues © Zdeněk Svěrák, Václav Kahuda, 2019

Epilogue © Emil Hakl, 2019

Cover © Jan Šabach, 2019

Předmluvy

Můj Petr Šabach  

Příběh našeho přátelství začal v jednom malém knihkupectví ve Vlašimi.Předstíral jsem, že si vybírám mezi vystavenými knížkami tu pravou, ale ve skutečnosti jsem čekal, až bude obchůdek bez zákazníků. Teprve když se tak stalo, nestyděl jsem se na tázavý pohled paní za pultem odpovědět: „Hovno hoří“.

Od Petra Šabacha jsem tehdy ještě nic nečetl, věděl jsem jen, že jeho povídky bývají základem filmů Jana Hřebejka a Petra Jarchovského. Chtěl jsem si tu prózu přečíst ze zvědavosti, co ten drzý titul vlastně znamená a jestli není jen fíglem, jak prodat levné zboží.

Ke svému údivu jsem se začetl do literatury, jejíž hodnota byla prokazatelná už po prvních odstavcích. Autor sázel do řádků slova tak přesná a výstižná, že jsem je nestačil vychutnávat a tiše schvalovat. Jeho řeč mi byla tak blízká, jako bychom se dávno znali. A humor byl takový, jaký sám vyznávám. Když jsem dočetl, přihodilo se mi něco, co mě do té doby nepotkalo. Není možné, abych si s tímhle člověkem nerozuměl, řekl jsem si. A začal jsem přemýšlet, jestli se může přátelství naplánovat. Ještě k tomu s někým o patnáct let mladším, který nejspíš mou práci nectí jako já tu jeho.

Příležitost k setkání se našla až po několika letech. Centrum Paraple požádalo Petra Šabacha o souhlas s natočením jeho povídek na CD pro dobročinný účel. Jednu z nich (S jedním uchem naveselo) jsem načetl já, a když jsme nahrávku propagovali v televizi, prvně jsme se setkali před kamerou a hned potom jsme si v blízké hospodě připili na tykání. Ukázalo se, že jsou vzácné případy, kdy se přátelství naplánovat dá.

Sblížili jsme se nejen my dva, ale i naše rodiny. Vzal mě do lysolajské hospody, abych poznal jeho nejbližší kamarády. V létě jsme tradičně slavili Petrovy srpnové narozeniny u nás na chalupě, někdy nám u krbu přečetl novou povídku, aby se přesvědčil, jestli má dost vtipných míst. Blažilo ho, když jsme se smáli. Humor byl výživa, kterou potřeboval k životu stejně jako já. Milovali jsme lidské situace na pomezí komiky a smutku. Věděli jsme, kterou anekdotou se potěšíme za střízliva a která musí počkat, protože udělá své až po třetím čtvrtém pivu.

Co mě zahanbovalo: jak je sečtělý a že umí číst i v angličtině. Měl taky nesrovnatelně lepší přehled o světovém filmu. Co mě překvapilo: že v době laptopů píše své věci postaru rukou do sešitu. Teprve když byla povídka hotová, svěřil ji počítači a podrobil ji konečným úpravám. Co jsem nečekal: tento beatník byl zvolen v Dejvicích radním a bral tu občanskou funkci vážně.Co mě potěšilo: že dostal od PEN klubu prestižní Cenu Karla Čapka. Byla to myslím jeho poslední velká radost.

Naše přátelství trvalo jen čtrnáct let. Podle věku bych ho měl ukončit já jako starší, ale osud to zařídil jinak. Petr odešel nečekaně a statečně. Skoro by se chtělo říct, že stručně. Je rozptýlen na hřbitově blízko Divoké Šárky.

Jednou mi dal k Vánocům stojánek na odkládání brýlí. Je to malá sovička. Mám ji u postele. Když před spaním dočtu, nasadím jí na oči své brýle. Bez brýlí je to sova. S nimi vypadá jako Petr Šabach.

Zdeněk Svěrák

Veselý praktický filosof

Petra Šabacha jsem nejprve poznal v hospodě. Bylo to někdy na konci minulého tisíciletí... V Týnské kavárně už zavírali, pouze dva noční ptáci tam seděli na bidýlku u baru a každý po svém mžourali před sebe na nedopitou sklenici a chvílemi při té namáhavé činnosti usínali. Tu pojednou, když mladé servírky propukly v dívčí smích, leštíce páky kávovaru – jeden ze spáčů (ten více kosmatý a vrásčitý) vyskočil jak uvolněná pružina a ještě napůl v limbech počal se rovnou smát mohutným mužským smíchem při pohledu na veselé mladé ženy. Druhý klimbající potemník (já) se tím rambajzem v posledku probral a hleděl na zubícího se vousatého Petra Šabacha a cítil, jak mě plácá po ramenou a zve k účasti na noční diskuzi spolu se slečnami… Mimo jiné jsme tehdy důkladně prohovořili problematiku sympatií u literární kritiky (mou) a k tomu v protikladu oblíbenost (jeho) u čtenářů… Na nic rozumného jsme tu noc nepřišli.

Podruhé jsem ho potkal, když jsem byl pozván, abych pohovořil ke studentům na jedné vysoké soukromé škole. Byla to jednopatrová budova na sídlišti Spořilov, dříve tam sídlila mateřská školka, potom tam byla obvodní gynekologie a psychiatrie – a nakonec se zde učilo tvůrčí psaní. Na chodbě jsem potkal opět rozesmátého Petra Šabacha, který mě obratem pozval do hospody, kde vedl jeden seminář. Když jsem asi hodinu mluvil v bývalé ordinaci k nezaujatým mladým lidem (asi dva až tři vypadali, že jsou chvílemi „na příjmu“), značně vyčerpaný touto samomluvou jsem zamířil do sídlištní hospody. Zde u dlouhého stolu civilně diskutoval vousatý profesor se svými studenty, pod slaměným stínidlem mu zlatě zářila svatozář vlasů a já cítil, že to je to ono. Literatura není literatura, literatura je svět a dá se o ní smysluplně hovořit jedině a pouze tehdy, když se s druhými bavíte o životě…

Naposledy jsem ho viděl v metru. Byl jsem ten den pohlcen smutkem a se zataženou tváří jsem seděl v přeplněném vagonu podzemní dráhy. Tu jsem pocítil na sobě čísi pohled, ale nemaje sil k jakékoli interakci s okolím, ještě víc mne to zatáhlo do sebe. Když jsem vystoupil na nástupiště a ohlédl se za odjíždějícím vlakem, ve vzdalujícím se okně se na okamžik, mezi anonymními postavami, ukázala vážná, zasmušilá tvář. Až po chvíli mi došlo, že to byl, jindy rozesmátý, Petr Šabach.

Takhle si ho budu pamatovat, veselého praktického filozofa (za kterého se on nikdy nepovažoval, naopak tím byl pro něj Bohumil Hrabal), vnímavý, podivuhodně otevřený intelekt a schopnost vcítit se do druhých. On nekázal, nedával odpovědi – ale dnes vím, když čtu jeho veškerou literární pozůstalost, že mnohé z jeho novel a povídek kladou před čtenáře přirozeně a citlivě tak přesné příběhy ze života (které v nějaké formě zná každý z nás), že člověk sám se ptá, v tichu nad rozečtenou knihu, z bezeslovných pocitů se v něm formulují otázky o smyslu naší existence.

Václav Kahuda

Povídky

Dobře zašitej frajer

Když se u mě Marína zastavil, aby mi řekl, že ve městě je cirkus, nijak to se mnou nehlo. Nemám cirkusy moc v lásce. Je tam buď horko, nebo zase zima, a v každým případě puch. A ke všemu to, co k nám jezdí, ani pořádnej cirkus není. Je to obyčejnej, o něco větší stan, plnej záplat a zbytečnýho hluku. To já mám mnohem radši, když jsem někde pěkně v teploučku a takhle uklizenej si vymejšlím různý ptákoviny. Dovedu se celý hodiny koukat do zdi a vidím přitom na tý zdi takový věci, že by jednomu vstávaly vlasy na hlavě. Nadevšecko mám rád tohle vysedávání, připadám si jako naloženej v nějaký zvláštní marinádě, která mě omývá a prostupuje jak utopence v láhvi. A jestli něco nemiluju, tak je to násilí a kravál. Takže jsem jenom mávl rukou, když mně Marína říkal o tom cirkusu.

Jenže tentokrát, i když na mě jinak celkem dá, si prostě nenechal poradit. Hučel do mě jako beran, že tam spolu musíme jít.

Řekl jsem mu: „Vykašli se na to, nech to plavat, je to volovina,“ ale nemohl jsem se věčně dohadovat s chlapem, kterej má skoro dva metry a ruce má, jako já jsem celej.

Mně je totiž čtrnáct a ještě chodím do školy, mám brejle, a jak říká Marína, jsem takovej inteligentní suchar. On je ze mě vůbec tak trochu vedle, protože jsem mu jednou napsal pár dopisů, a to na něj udělalo nesmírnej dojem. Zkrátka, my jsme s bejvalým šífákem Marínou kámoši. A tak jsem nakonec svolil a šel se s ním podívat na náměstí, kde právě stavěli stan. Bylo tam ještě pár maringotek a jeden kolotoč už fungoval, ale pršelo a byl na něj smutnej pohled, jak se tam tak prázdně točil. Stáli jsme před stanicí autobusu, kde moknul první vylepenej plakát.

„Podívej se na to pořádně,“ řekl záhadně Marína.

Tak jsem si ho důkladně přečet odshora dolů.

„Tak co na to povíš, hochu?“ šeptal důležitě.

Zůstal jsem na něj koukat: „Ty chceš zápasit s tím medvědem…“

„No konečně!“ ulevil si a šťastně se usmál.

„Už ses někdy s medvědem pral?“ povídám a polilo mě horko.

Zachmuřil se: „Jo. Párkrát už jo. Už jsme se s Arthurem v životě viděli. I když si pokaždý říká jinak.“ Zabodl prst do písmen před sebou: „Tady taky píšou, že pro vítěze je tři sta korun. Je to tam?“

Potvrdil jsem to, ale namítl jsem taky, že se mi to zdá celkem slabá náplast na ty šrámy, o ostudě nemluvě.

Díval se na mě jako na blázna: „Tak moment! Ty vážně věříš tomu, že je to medvěd?! Ty si myslíš, že by tahle banda, která co vydělá, to proleje hrdlem, uživila medvěda?“

Nevěděl jsem vůbec, o čem mluví, a musel to na mně poznat, protože mě poplácal po hlavě a vážně dodal: „Žádnej Arthur, ale podvodník, co se nechává zašít do kůže, já ho dobře znám.“

Nevěděl jsem tenkrát, že to dělá taky tak trochu pro mě.

Marína si při řeči olizoval rty. „Budeš se na to dívat z první řady, suchare. Aby ses přiučil.“

Kdyby si takhle ty rty lízal kdokoliv jinej, tak bych přísahal, že má strach.

Nemělo smysl se s Marínou přít, protože když si něco umanul, tak to byl konec. Těch několik dní před zápasem se fakt poctivě připravoval. Přestal pít pivo, běhal a cvičil, cpal se masem a zeleninou, spal deset hodin denně a pak zase cvičil.

Jednou jsem se za ním přiloudal na dvůr. Stál opřenej hlavou o stodolu a ze všech sil do ní tlačil.

„Tohle je izometrický posilování,“ hekal. Pak se svalil do trávy a ztěžka funěl. A když si trochu odpočal, vyskočil a znovu se opřel hlavou do tý stodoly.

„Jenže tohle ten medvěd trénovat nemusí, protože ten to už dávno umí. Jedině že by se nemohl na tu svou sílu rozpomenout, a o tom dost pochybuju,“ vyjádřil jsem svůj názor.

Marína se tvářil, že neslyšel. „Podívej se, co mám na toho syčáka přichystaný v záloze. Šlapák kongo jsme tomu říkávali. Když tě někdy bude votravovat nějakej chasník, kterej čirou náhodou váží vo pár kilo víc než ty, tak je tohle jedna z cest, jak se z toho dostaneš, a ten blbej bude von.“ Rozkročil se přede mnou: „Musíš se mu upřeně dívat do vočí a vzbudit v něm dojem, že přemejšlíš, jestli ho sundáš hákem, nebo vezmeš na direkt. Přitom nenápadně přeneseš váhu do levý nohy a pak uděláš tohle!“ Vyskočil do vzduchu a zaryl patu asi tak tři čísla od mýho palce na pravý noze. „Kdybych se ti na něj trefil,“ prozradil mi se zvláštním pohledem, „tak budeš volat na kmotřičku smrt, aby si pospíšila. Musí se to ale provést rychle a hlavně v dobrejch botách. To je celá věda.“ Když jsem ho opustil, už zase tlačil hlavou do stodoly.

No a pak přišel ten den. Seděl jsem v první řadě a pozoroval, jak se stan plní lidma. A když už se tam nikdo víc nevešel, tak principál zavázal vchod na uzel, zalezl za oponu a chvíli tam něco kutil. Pak se znovu objevil, tentokrát v uniformě se zlatými prýmky. Měl hrozně ochraptělý hlas, takže mu bylo sotva rozumět, ale přesto bylo jasný, že hláska „h“ to u něj vyhrála. Cpal ji všude. Říkal Arthur a athlet a vyslovoval ji i tam, kde nemá vůbec co dělat. Splňovalo to jeho představu o úrovni. Takže chvíli se tam motal, ale to všechno byla jenom vata, jenom aby to dohromady dalo tak tu hodinku. A když ohlašoval souboj s medvědem a vyzýval místní siláky, tak mu Marína vzal vítr z plachet, protože ho nenechal ani domluvit a už stál vedle něho.

Principál ho okázale vítal a sáhodlouze vysvětloval pravidla zápasu. Ale aby všechno bylo jó úplně v pořádku, tak ještě Marínovi měřil puls, což byla jakási cirkusová vstupní prohlídka, a principál tvrdil, že to tak musí být, že je to podle „ženevského rozhodnutí“.

Pak spokojeně zakýval hlavou, odkudsi se ozval úder na buben, záplatovaná opona se rozevřela a do arény vtrhnul medvěd. Ze dvou stran ho jistili dva světský, který ho drželi na řetězech. Medvěd byl jasně pravej. Všichni jsme to viděli. Jedinej, kdo to nechtěl uznat, byl Marína.

Na čumáku a drápech měl ten medvěd kožený chrániče. Kolíbal se na zadních a vypadal všelijak. A do toho pořád tak hrůzostrašně chrastily ty řetězy. Principál mával v ruce třema stovkama a opakoval, že je to cena pro vítěze. Tedy v případě, že by Arthur nevyhrál. Pomocníci se na sebe ušklíbli. Pak tlesknul rukama a uskočil stranou.

Stan ztichnul. Marína se nahrbil, díval se dlouze na medvěda a pevným hlasem řekl: „Ty ses na to vyparádil, komediante!“

V prvních řadách to zašumělo, ale Marína pokračoval: „Vzpomínáš si na mě ještě, ty ubožáku?“

Medvěd si ho skoro nevšímal. Tedy zatím ne.

„Tak poď, ať tě z tý kůže vytřepu,“ hrozil mu Marína dál. „Poď si pro Marínu… poď si pro nářez!“

Principál znejistěl, ale snažil se, aby to nedal najevo. Úplně zbytečně znovu zahulákal: „Souboj medvěda Arthura se zde přítomným athletem prohlašuji za otevřený!“

Marína vykročil. Šel s rukama až na zem a v obloucích se blížil k Arthurovi. Oba světský natočili medvěda tak, aby s Marínou proti sobě stáli na jedný lajně.

Začalo se mi stejskat po klidu. Po tom, že nemůžu bejt doma, pěkně v teploučku a pohodlí.

Marína se přibližoval. Ve stanu to úplně ztichlo, když medvědovi vysvětloval ponuře: „Tady na místě tě spráskám za to, že si hraješ na medvěda, a seš jen vobyčejná veš!“ Principál byl bledý a nervózně si mnul ruce.

Marína se zastavil před Arthurem a upřeně se na něj zahleděl. A pak vyskočil metr vysoko a dupnul mu vší silou na levou zadní tlapu. Medvěd vykulil bolestí oči a ohnal se po něm tak mocně, že jeden muž s řetězem se dostal do prudkého smyku a zmizel po břiše za oponou. Ale Marína se šikovně uhnul a udělal věc, která musela medvěda nesmírně zarmoutit. Znovu mu přidupl tu levou zadní. Přitom se zmocnil volného řetězu a zlověstně s ním potřásal. Pak Marína medvěda obešel a civěl mu na záda. Hledal zip nebo náznak nějakých stehů, a když na nic nemohl přijít, zkusil to naslepo. Chytil Arthura za chlupy v místech, kde předpokládal nějaký spoj, a rval je od sebe.

Medvěd udělal kotrmelec. Druhý pomocník ho udělal taky. Ve stanu to zatraceně ožilo. Lidi na Marínu pokřikovali, povzbuzovali ho, a vůbec byli bez sebe radostí. Marína si znovu stoupl před Arthura, ale principál mu rychle vrazil ty tři stovky a všichni i s medvědem vyklidili pole. Marína se šťastně ukláněl na všechny strany a vypochodoval ven. Všechny děti běžely za ním, a tak jim z vděčnosti kupoval u jednoho stánku balónky. Utratil tam tenkrát celou tu výhru.

/ Nakonec jsme tam na náměstí zase zbyli sami. Marína se protáhl a řekl: „Tu kůži jsem mu nemohl za živýho boha roztrhnout. Asi používaj nějaký speciální nitě.“

„Nepoužívaj samosebou žádný nitě,“ povídám mu. „Nebudou medvědovi, kterej je pravej, zašívat kožich nitěma.“

Marína se zamyslel: „Podívej se, takhle se nikam nedostanem. V tý kůži byl chlap. Stejně velkej, stejně silnej jako já, jinak bych tam v životě ani nepách. Chápeš to, hochu? Nemůžu si vzít na svědomí, aby sis vykračoval životem s představou, že na potkání zmlátím medvěda.“

Poplácal mě při řeči po tváři, ale najednou už to přestávalo bejt příjemný, už to byly dovopravdický facky. Zkoušel jsem uhnout, ale druhou rukou si mě přitáhl ještě blíž a šklebil se mi do obličeje. Věděl jsem, kam míří. Chtěl mě vyhecovat, chtěl, abych pochopil tu jeho uhozenou teorii. Tak jsem se teda snažil. Říkal jsem si: „Marína je brejlatej suchar, a zase naopak já jsem ten, v kterým je zašitej opravdickej frajer, skoro dvoumetrovej pořez, kterej se nebojí ani medvěda.“

Na to, že jsem šlapák kongo zkusil vůbec poprvé, to nedopadlo zle. Ovšem je fakt, že mi dost pomohly boty. Nevěděl jsem, jestli je to takhle ono. Jestli jsem dobrej žák. Maríny jsem se na to ptát nechtěl. Bylo vidět, že na mě nemá náladu. Seděl na zemi a díval se nahoru na kostel. Tak jsem tam ještě chvíli přešlapoval a pak jsem šel domů.

Od maringotek se ozýval smích cikánky, co prodala za tři sta balónků. Ta by se dneska smála asi všemu.

Člověk z galérie

Viděl jsem toho starého hlídače jenom párkrát. Bylo to vlastně jen několik nocí, které jsem s ním proseděl na tvrdých židlích v malé vrátnici, kde jsme společně čekali na svítání, nebo jsme se jen prostě a beze slov míjeli ve zšeřelých chodbách starého kláštera. To, co mě na něm upoutalo od začátku, bylo, že se pořád tvářil tak trochu jako před kýchnutím, jenže si nikdy doopravdy nekýchl, a tak se ten pocit úlevy pro něj i pro ostatní vlastně nikdy nedostavil, a to mi připadalo legrační, a zároveň mi to bylo sympatický jako takovej milej podvod na lidech.

A potom na rozdíl od všech těch ostatních se choval tiše a tak, že jste o něm třeba týden vůbec nevěděli. Možná že bych o něm vlastně nevěděl dodnes, kdyby mě jednou sám nezastavil s takovou zvláštní prosbou.

Stál chvíli proti mně, přešlapoval a pak povídá: „Ty, podívej se… Co kdyby sis to se mnou prohodil?“

„Jak to myslíte, prohodil, pane Brázda?“

„No… jako že ty bys šel dolů do tý gotiky a já bych si vzal to tvoje baroko. Podívej, mně je tady mezi tím Kristovým utrpením zatraceně úzko, ty seš eště jura, ty na to máš nervy – já už ne.“

Tak jsme si to prohodili.

Když jsem ho pak někdy později přišel navštívit, procházel se a nahlas si pochvaloval: „Tohle je jiný kafe, samej voblečenej frajer, ženský takový, jak to mám rád, a toho fajnovýho jídla kolem – tomu říkám umění! Podívej se třeba semhle,“ říkal a táhl mě k soše svatýho Jana, očuchával mu nohy a zasněně přitom šeptal: „Pane na nebi, jenom zasmrdět… jen maličko zasmrdět!“

Později jsem ho pravidelně navštěvoval a v těch nekonečných nocích rád naslouchal jeho vzpomínkám, které měly podobu tichého chrlení, a já musel sedět tiše a trpělivě jako rybář, abych některou větu nezaplašil, aby nezmizela navždy v zapomnění. Zvláštní na tom jeho vyprávění bylo i to, že já jsem se ho nikdy na nic vlastně neptal. On začal vždycky tam, na co si právě vzpomněl, a já si to teprve později musel dávat dohromady a ten jeho život skládat jako mozaiku z barevných střípků.

Chvíli jsme třeba jen tak tiše seděli a on zvolna začal: „Jestli tě to zajímá, tak moje máma se jmenovala Laura a táta Hubert. Ty jména ti v sobě maj tak nějak krásně skrytou duši tý doby, maj tu melodii doby, co jsem v ní vyrůstal. A to byla nějaká doba! Valčíky a růže, korzety a promenáda Stromovkou, navoskovaný kníry, fešáci ve vojenských kabátech, no zkrátka, mělo to úroveň! Víš, já jsem odjakživa přesvědčenej, že život člověka nějak souvisí s jeho jménem, je jím poznamenanej. Jak já si vždycky přál nějaký nóbl jméno!“ A najednou vyskočil ze židle, začal se zároveň klanět i tleskat a volal přitom: „Bravo, Augustin! Bravo, Julián!“, až jsem vážně dostal strach, že se zbláznil. Pak si ale sedl a pokračoval: „Nebo za mýho mládí tady řádil jeden vrah. A teď dávej pozor, jak se ten vrah jmenoval,“ naklonil se mi až k uchu a pomalu a jasně hláskoval: „J-A-R-D-A V-O-V-E-S… chápeš? Toho podle mě odsoudili už jeho rodiče. Já jsem z vobyčejný rodiny, a tak mi dali i vobyčejný jméno, a s takovým vobyčejným jménem – to je, jako by ses narodil bez talentu, to se musíš sakra vohánět, aby z tebe něco bylo.“ A pak se na mě otočil a povídá: „Jak ty se vlastně jmenuješ?“

Když jsem mu to řek, tak pokýval smutně hlavou a zamručel: „No nic, pořád je to lepší než bejt nějakej Dan nebo Patrik, nebo jak se to všichni dneska jmenujou. Maj bláznivý rodiče, ti povídám. A víš, co já z těchhle jmen cítím? Leda tak ránu do zubů anebo nůž a pic… rovnou do břicha!“

„Je jiná doba, pane Brázda,“ namítal jsem.

„No dyť vo tom celou dobu taky mluvím, dřív se tyhle jména nedávaly.“

Jindy jsem ho zastavil, zrovna když dolíval vodu z konví do těch aparátů, co zvlhčujou vzduch, a povídám mu: „Pane Brázda, proč vy to vlastně děláte, to platíte alimenty, nebo nemáte na víno, že se tady dřete po nocích?“

A on položil ty konve na zem, zadíval se někam za mě a slyším ho, jak říká: „Houby víš, kdo já vlastně jsem. Jo, jiný to možná dělaj pro prachy, ale já si tady připadám spíš jako nějakej zahradník. Dyť kdybych tu nádheru kolem nezalejval, tak víš, co by se stalo? Všechno by tu zheblo, ty krásný ženský by povadly, ty frajeři by popukali, ústřice by na těch mísách zasmrádly,“ a tak ho ta představa zdeptala, že se musel na chvíli posadit.

Koukal se tupě na podobiznu malé holčičky, která žmoulala v ruce panenku, a zase se rozpovídal: „Já jsem zdědil po svým tátovi takovej malej krámek, vlastně spíš něco mezi krámkem a dílnou. Opravna hraček to byla. Kašpárkova říše se to jmenovalo. Jako malej kluk jsem to tam šíleně miloval, já bych ti tam snad i spal, jak jsem to tam měl rád. No a pozdějc mě to tam přestávalo bavit – už jsem koukal po holkách, a tohleto mě pálilo jako nějakej cejch, jako kdybych byl úchylnej nebo co. Pak jsem to chtěl dokonce prodat, když do toho přišla válka. A to ti najednou byla taková zvláštní věc. Já jsem tam začal hrát pro děti z okolí loutkový divadlo. Nebylo mi při tom někdy zrovna nejlíp. Na ulici to řvalo, domy hořely a já tam poskakoval s Kašpárkem a usekával jsem různejm lotrům hlavy, a vono to přitom venku bylo všechno navopak. Von ti ten krámek měl pro ty děti úplně kouzelnou moc. Chodily tam dokonce i při náletu radši než do těch hnusnejch sklepů. A představ si, i když z toho po letech udělali nějakej obchod s botama, tak jsem ti tam jednou vlez a úplně jasně jsem i přes ten smrad kůže cejtil tu krásnou dětskou vůni – to, co z nich tak tajemně dejchá, až se mi zatočila hlava.“

A pomalu se zvedl a vzal ty konve, na jedný z nich stálo fixkou na lepicí pásce Gotika a na druhý Baroko, a šoural se s nima pryč. A když byl pár metrů ode mě, otočil se, chvíli vraštil čelo a zeptal se: „Nebylo něco mezi?“

„Jak jako mezi, pane Brázda?“ povídám já.

„No mezi gotikou a barokem.“

„To byla renesance, pane Brázda.“

A slyším ho, jak mumlá: „No to jsem to dopracoval, vohnutej jak vůl, ale zato panečku v renesanci.“

„Už jsem ti někdy vyprávěl o Kristě?“ zeptal se mě jednou náhle. „Ne? No to byla moje žena. Dávej bacha na to jméno! Člověče, já jsem snad z tý svý teorie vo jménech nemocnej nebo co. Dyť já si ji fakt zamiloval jenom kvůli tomu. Já nikdy nebyl pobožnej, ale tady jsem ti měl pocit, jako že si to u pánaboha sichruju, když je to tak podobný. Krista věřila. V bázni a pokoře, jak se tenkrát říkalo. Já se ti jednou vrátím z vinárny domů – už bylo nad ránem – a našel jsem ji, jak se modlí za moji hříšnou duši. Byla tenkrát ta pravá letní bouřka, blesk za bleskem, žes nestačil mrkat, v uších to hřmělo jak na divadle, když třesou plechem. No a já jsem rozrazil okno, stoup si do něj, roztrh jsem si košili na prsou a zařval jsem: Uhoď, Emane! A strašně jsem se tomu chechtal. Já nevím, co se přesně stalo, ale slít jsem ti, člověče, dolů a zlomil jsem si tři žebra. Jenže Krista to nepřenesla přes srdce. Rozvedla se se mnou. Já za ní chodil, škemral jsem – dyť mě znáš, že jsem komediant, říkám jí pořád dokola, dyť já už jinej nebudu… Kdepak, nic nechtěla slyšet. Že prej to bylo boží znamení. Povídám jí, že to je nesmysl, a furt dokola, ale tím to skončilo. No a na jejím pohřbu jsem brečel jako malej. Přežil jsem ji pomalu vo dvacet let, ale dodnes, jen když si na ten pohřeb vzpomenu, tak ti mám pocit, jako by mi nějaká bezzubá tlama chytla srdce a žvejkala ho jako žvejkačku.“

Pak se postavil, protáhl se, až to zapraštělo, a dodal: „Jen ať si ho žvejká, bestie jedna. Až bude bez chuti, tak ho holt vyplivne.“ A šel si po svým.

Stál jsem v šatně u skříněk a vidím, že pan Brázda vyndává ven takového ošuntělého plyšového medvěda, kterému na bílé nitce vyhřezlo jedno skleněné oko ven a teď se kyvadlovitě rozhlíželo sem a tam. V tváři měl mrtvě veselý úžas a pracky vykloubené v ramenou.

„Teď už je to fešák,“ povídá pan Brázda. „Teď už akorát přišijeme to vočíčko a může zase do světa. To když ho přinesli, tak to bylo horší. Poslouchej!“ napomenul mě a něžně medvídka v náručí zhoupl a kdesi z podbřišku se ozvalo medvědovo spokojené zamručení. Opatrně ho položil zpátky na dno skříňky a otočil se ke mně.

„Jó, někdy po lidech zbydou věci – to by ses divil. Jednou mi jeden cikánskej básník dával číst v hospodě básničku. Bylo to vo tom, že snad děda tohodle cikánskýho kluka našel svou mámu mrtvou v potoce, a ta máma, kterou zabili nějaký žandáři kdesi na Slovensku, měla nádherný dlouhý vlasy. Víš, jaký vlasy maj cikánský ženský – černý jak noc a tuhý jako koňská hříva. A von tam nad tou svou mámou truchlil, a protože cikáni ze sebe musej všechno vyhrát, všechnu tu strašnou bolest i tu příšernou radost, která se jich někdy zmocňuje, tak jí ty vlasy ustřih a natáhl si je do smyčce a pak chodil po světě a tu bolest ze sebe tím hraním dostával ven. A ty housle se pak dědily, jenže pak se někde ztratily, a ten další, aby to ze sebe dostal ven, vo tom napsal básničku, a někde u konce toho řetězu jsem byl já, protože já tu básničku čet, jenže ve mně se to zažralo, já už to neuměl jako voni nějak ze sebe vyřvat, takže jsem se tenkrát dokázal akorát vopít, abych na to pořád nemusel myslet.“

Chvíli oddychoval, zadíval se na mě lítostivě a skoro zašeptal: „No a s tímhle medvědem je to vlastně dost podobný. Ta holčička, co jí patřil, už není. Von je to vlastně vdovec. Tak teď sháním někoho, kdo by se ho ujmul, někoho, kdo by ho měl aspoň trochu rád.“ Zamknul skříňku a šoural se po schodech nahoru.

Pak jednou nepřišel. A nepřišel ani podruhé. To se mě už zmocňoval pocit, že něco skončilo. Něco, co ještě zdaleka skončit nemělo, jako když nedočtete knížku, protože se kamsi poděla. A to, že umřel, nám přišla říct jeho dcera. Nikdy by mě ani nenapadlo, že měl nějakou dceru. Bylo jí tak přes čtyřicet, spíš k padesáti, a vypadala strašně. Měla takový ty přetupírovaný vlasy a dlouhý zelený nehty, a když mluvila, bylo vidět, že se jí rtěnka obtiskla na zuby, takže je měla maličko růžový, a z toho šel až strach.

Šel jsem jí ukázat jeho skříňku, a protože od ní neměla klíč, musel jsem ten zámek urazit, a pak jsem se díval, jak ty věci, co tam po něm zbyly, narovnává do velké tašky. Cpala tam všechno – i láhve od sodovek, a strašně přitom funěla. Když už to tam měla všechno, tak v té skříňce zbyl akorát ten plyšový medvěd. Ustaraně seděl na dně a koukal se skleněnýma očima skrz nás. Otráveně ho vyndala, chvíli s ním nerozhodně stála a pak se na mě otočila: „Víte, von to neměl v hlavě úplně v pořádku. Představte si – kvartýr plnej hraček, kam se podíváte, samý hračky. S těma hračkama si dokonce i povídal, s námi ani slovo, ale s hračkama pořád. Já nevím, co si vlastně myslel, že si snad s tímhle pitomým medvědem budu hrát až do smrti nebo co. Už jsem to nemohla vydržet, tak jsem to jednou všechno popadla a vyházela ty krámy do popelnice.“

Jak tam tak bezradně stála, řekl jsem jí: „Ukažte,“ a toho medvěda jsem si od ní vzal a pospíchal co nejdál.

A pak jsem si ho posadil naproti sobě na židli a řekl jsem mu docela potichu: „Neboj se, někoho najdem. Abys měl zase smysl. Aby vůbec všechno mělo zase nějakej smysl.“

Drak

Vždycky když vylezu ven, tak málem omdlím. Takovej je to nápor čerstvýho vzduchu najednou. Domů chodím pomalu, abych ze sebe ten smrad vyvětral, a taky proto, že takhle brzo se blbě čeká na tramvaj a pro taxikáře bych velký ryto rozhodně nebyl, když bydlím necelej kilák vodsaď. Ale hlavně se mi líbí ten kousek, co chodím domů. Je pěknej. Nejdřív se motám klikatejma uličkama, v kterejch jsou sice elektrický lampy, ale s trochou fantazie vypadaj jako starý plynový, a pak jdu přes most, na kterým pózujou krásný sochy. Někdy s nima trochu tlachám a ťukám si s nima na zdraví. A na konci mostu se ještě ohlídnu, zamávám jim a říkám: „To je dobrý. Seďte, děti!“, jako nám to ve škole vždycky říkal ředitel, kterej chtěl, abysme seděli, když vešel do třídy, protože nesnášel skřípání sedátek. Ale většinou se tady na tom mostě jen tak zastavím a koukám se z něj dolů.

Ne že bych se nějak zvlášť litoval. Spíš se mě čas od času zmocní pocit, že už je na všechno napravování pozdě, pocit, kterej je naprosto definitivní. Už je pozdě si něco nalhávat. Tamhle za tím kopcem není Šangrila, kterej mě tak uchvacoval v dobách, kdy jsem věřil, že to všechno nemůže dopadnout jinak než skvěle. V dobách, kdy by mě ani nenapadlo, že jednou skončím v baru jako houslista. Já, kterýho kdekdo od mládí poplácával po hlavě. Ještě když jsem se poprvé octnul v tý díře, říkal jsem si: Tady, hochu, dlouho nepobudeš! Jen se tu tak trochu rozhlídneš. Je to jen malý zastavení, ale zase chytnem vítr, a dál už to pojede jak za starejch časů. No a je to pět let. Pět let mi lidi lípaj pětky na čelo a já jim za to vržu do ucha.

Stál jsem na mostě a nechal jsem si větrem chladit čelo. Vítr takhle k ránu má sílu tygří masti, musíte se tomu úplně poddat a soustředit se jenom na ten fantastickej pocit. Tady se vždycky zastavuju, protože každý ráno si říkám v podstatě ty samý věci, a když docházím sem, dostávám se v duchu až k tomu bodu, kdy mi vyrazí studenej pot na čele, a nejenom na čele, na celým těle mi vyrazí studenej pot. A vítr mi něco nesrozumitelně šeptá a já pokrytecky kejvám, jako že rozumím, jenom aby nepřestal. Tady si vždycky loknu z placatky a pak ještě jednou, nechám se sušit, a jedině v těchhle chvílích jsem na okamžik schopnej zahlídnout v dálce světlo Šangrila. A když se vítr nedostaví, tak si loknu třikrát a spěchám domů. A tam si pouštím svý milovaný desky a se zavřenejma očima diriguju ty nejslavnější chlápky na světě, klaním se až k zemi, ale to nestačí, na jedný pásce mám nahranej potlesk, frenetickej potlesk z Carnegie Hall, a to si pouštím pořád dokola. Jako přicházím a jako hraju a jako děkuju, ale pak se mě zmocňuje zmatek a strach, protože vím, že ten potlesk musí jednou skončit, a když najednou nastane ticho, dolehne na mě ta šaškárna tak tíživě, že bych zalez pod postel a už nikdy nevystrčil ani frňák. Sedím zdrceně a nejčastěji myslím na svýho kluka, kterýho mám na světě rád nejvíc, ale kterýmu to není asi moc platný, protože už sedm let se vidíme jen v sobotu a někdy taky v neděli. Když ho ovšem smím navštívit. Vymejšlím si o nás před spaním různý příběhy, vždycky to v těchhle předsnech někomu natřem, jsme dva hrdinové, na který jsou všichni krátký. A když usnu doopravdy, tak to zpravidla až do rána někdo natírá mně.

Seděl jsem na podlaze a přemejšlel jsem, čím bych mu udělal radost. Kolik věcí jsem mu proboha už slíbil, a nakonec jsem se na to vykašlal. Takhle na dálku vždycky trpím nejvíc, v duchu přísahám sobě i jemu, že teď už to vemu pořádně do rukou. Budeme jezdit na vejlety a toulat se lesem, co bydlí Pú a prasátko, anebo budem, abych si taky užil, spíš dělat pikniky s bílejma ubrusama, s pečenejma kuřatama a k tomu láhve šampaňskýho a pro něj tu nejlepší limonádu na světě. Maluju si to pokaždý stejně, a přitom jsem ho za ty roky ani nenaučil pořádně plavat. Říkal jsem si, že to už musím konečně změnit, že potřebuju jen nějakej dobrej nápad, něco neukecanýho, něco, co bych byl schopnej provést.

A nápad přišel. Až jsem poskočil. Postavíme draka. A hned jsem si cvaknul, abych to moh v klidu promyslet. Bude to nejkrásnější lítací drak pod sluncem. Bude tak velkej, že nás na svým mohutným ocasu vynese nad mraky a obletí s námi celej svět. Bude tak krásnej, že Indové ho od nás budou chtít koupit za loď plnou pokroutek a Číňani za recept na věčnej život. Bude tak silnej, že každýho vometáka, kterej vrazí čenich do jeho dveří, smete jediným mocným úderem.

Samotnýho mě překvapilo, jak jsem začal druhej den pobíhat. Koupil jsem speciální laťky a speciální papír a udělal jsem si odpoledne takovej malej model, jen abych se pocvičil. Nedopad nejhůř. Měl, jasně že měl nějaký ty vady na kráse, ale věděl jsem už přesně, jak na to, takže bysme to měli dát bez problémů do kupy. Sehnal jsem i barvy a poslouchal jsem teď pravidelně předpovědi počasí a jen jsem se modlil, aby nám to foukalo. Nemohl jsem se tý zatracený soboty dočkat.

Cestou jsem se zastavil v telefonní budce a cinknul jsem jim domů. Doufal jsem, že to vezme kluk, protože každej rozhovor s bejvalou ženou je pro mě utrpení, a myslím, že pro ni taky. Vzala to žena. Rychle jsem se jí snažil vysvětlit, o co se mi jedná. Asi mě moc neposlouchala, nebo aspoň odpovídala tak, že jsem z toho měl ten dojem. Řekla, že není proti, abych se zastavil, že se podle toho zařídí.

Mám z těchhle telefonátů vždycky hrůzu. Dodnes se snažím chovat, jako že se mezi náma vlastně nic tak strašnýho nestalo, a přitom mi to nejde. Zoufale mi to nejde.

Když jsem plácnul se sluchátkem, tak jsem si hned v budce bohatýrsky přihnul, a placatku jsem tím pádem zlikvidoval.

Když se blížím k tomuhle domu, tak mi obvykle stoupne tlak. To prostě nejde z hlavy ničím vymlátit. Když jsem šel nahoru po schodech, nevěděl jsem, na co vzpomínat dřív. Na to, jak jsem po nich jednou zamilovaně hupkal, nebo na to, jak jsem po nich o pár let později ponuře sestupoval dolů s kufrem a s houslema? Nebo na to, co bylo mezi tím?

Zazvonil jsem a čekal nejmíň pět minut, než jsem zaslech známý kroky za dveřma.

„Kdo je to?“ ozval se pisklavej hlas. Má na svůj věk hlas vysokej jak eunuch.

„Táta,“ řek jsem, „votevři, brácho.“ A ještě jsem škvírou do kastlíku řek takovej fór: „A zase nic na nohách! Krucinál, proč si jednou taky nevemeš něco na ty svý studený hnáty?“

Otevřel.

„Čau,“ přivítal mě.

„Čau,“ řek jsem.

„Tys taky chodil bez bačkor. Máma mi to furt vopakuje. Říká mi: Ty seš přesně jak ten tvůj povedenej tatíček.“

Složil jsem za dveře laťky a roli papíru. Díval se na to s nedůvěrou.

„Co to bude?“

„Překvapení, brácho. Překvapení, vo jakým se ti ani nesnilo. A teď mě nech, ať se trochu porozhlídnu, ať vidím, co se tady změnilo.“

„Tady se nic nemění. Tady se měněj akorát různý vometáci. Vod tý doby, cos vypad, už tu byl nejmíň šestej.“

„Říká se od té doby, cos odešel, když se mluví s taťkou, jasný, brácho?“ Šel jsem si postavit do kuchyně vodu na kafe.

Stál ve dveřích a měřil si mě tím svým prapodivným pohledem. Byl hubenej a měl dlouhý klátivý ruce.

„Máma říkala, že až se přihrneš a budeš se shánět po kafi, tak ti mám vyřídit, abys laskavě nejdřív dodělal to starší.“

Ohlíd jsem se po něm: „A co takhle starej chleba? Nemám ho dochroupat? Nebo nějakou plesnivou rybičku že bych zblajznul, aby se tu nešířila nákaza, to máma neříkala?“

Pokrčil rameny. To teď dělal dost často.

„Tak víš co? Já si naschvál udělám svý kafíčko z toho novýho pytlíku.“

Stál a díval se pozorně, jak si nalejvám do hrnku vodu. Když jsem konvici postavil zpátky na sporák, řek mi chladnokrevně: „Jenže je vidět, že tě má máma přečtenýho. Protože do toho novýho pytlíku dala to starší kafe.“

Mrzutě jsem zavrčel. A pak jsem si pomyslel a co, udělám mu trochu radosti. Začal jsem mlátit hlavou o kredenc a zoufale jsem při tom opakoval: „Dostali tě! Zase tě dostali! Nemáš právo se svou tupou hlavou pít dobrou, čerstvou kávičku!“

Tohle ocenil. Protože dodal: „Jenže když vodešla, tak jsem to kafe zase přesypal zpátky. Protože se mi to zdálo podrazácký.“

„Díky,“ řek jsem a poplácal ho po zádech. „Seš rovnej chlap!“

„Jenže pak jsem to zase přesypal zpátky, protože jsem si vzpomněl, že máma se má poslouchat.“

Zkusil jsem se opatrně dobrat pravdy: „Takže, brácho, jaký kafe teď budu vlastně pít?“

Zase se na mě zadíval tím svým děsným způsobem, než z něj vylezlo: „Normální, protože jsem si to všechno vymyslel. Moh jsem si třeba vymyslet, že ti tam nasypala jed na krysy nebo něco podobnýho, ale nechtělo se mi, protože se mi nelíbilo, jak hned vypadla, když jsi zavolal.“

„Odešla. Říká se odešla, když se mluví o mámě, jasný?“ Uvědomil jsem si, že tohle říkám dneska už podruhý, a tak jsem toho dál nechal a odšourali jsme se k němu do pokoje. Rozhlížel jsem se kolem a nebylo mi nijak veselo. Najednou jsem nevěděl, kde začít. Na stěně visel takovej velkej hadrovej šašek, kterýho jsme mu dali, když byl mrňavej. Ukázal jsem na něj:

„Jak se mu daří?“

„Je pořád stejně blbej,“ řekl mi.

Zkoprněl jsem. „Proč?“

„Nevím,“ odpověděl, „asi proto, že mu říkám ty samý voloviny, cos říkal ty mně.“

Vstal jsem. „Tak hele, brácho, abychom si rozuměli, to, že už tady s váma nebydlím, to v žádným případě neznamená, že se se mnou budeš bavit jak s nějakým votrapou z ulice. Já jsem nepřišel jen proto, abych viděl, jak mám drzýho syna.“ Snažil jsem se o klidnej a chlapáckej přednes, ale někde to skřípalo. Koukal do podlahy.

„A proč jsi teda přišel?“

Šel jsem do chodby pro laťky a papír. Zastavil jsem se s tím ve dveřích a jako ňákej komediant, protože tenhle způsob mluvy odjakživa zbožňoval, jsem začal řvát: „Přišel jsem, protože tu dneska my dva spolu sestrojíme toho největšího a nejkrásnějšího lítacího draka pod sluncem. Bude tak velkej, že nás na svým mohutným ocasu vynese nad mraky a obletí s náma celej svět. Bude tak krásnej, že Indové ho od nás budou chtít koupit za loď plnou pokroutek a Číňani za recept na věčnej život. Bude tak silnej, že každýho vometáka, kterej vrazí čenich do těchhle dveří, smete jediným mocným úderem!“ Zdálo se mi, že se na mě dívá málo rozjásaně.

„Co je ti?“

Pomalu se zeptal: „Budeš umět najít těžiště?“

Bralo mi to trochu náladu, ale přemohl jsem se. „Neboj, brácho. A neuvažuj tak při zemi. Kam bys to v životě dotáh?“ Začal jsem iniciativně pobíhat po pokoji a odtahoval jsem všechen nábytek stranou. Za chvilku se ke mně přidal a udělali jsme si pěknej prostor. Všechno jsme připravili, jak má bejt. Trochu jsem se při tom zadejchal.

„Hele, brácho, nevíš, jestli tu nemá máma něco menšího k napití?“

„Máma schovala klíč od baru,“ řekl mi.

„No tak to nic. Tak pojď, ať pohnem s tím drakem.“ Pachtil jsem se po čtyřech a snažil jsem se přidržet k sobě ty neposedný laťky.

„Co kdybys mi pomoh?“

„Máma dala ten klíč mně.“

Narovnal jsem se v kříži.

„Podívej se, jednou ho schovala, tak ho zkrátka schovala, a nejspíš ví proč. Jinak by to neudělala. Chtěl jsem si jen trochu cvaknout, aby se mi tak netřásly ruce. Protože nás čeká jemná a přesná práce, a já bych měl bejt ve stejnej figuře jako chirurg, když přichází na sál.“

Šel vedle do pokoje a za chvíli se vrátil s flaškou rumu.

„Mně je to putna. Já tě mám rád, i když seš prdnutej. To mámě to vadilo. Ta vždycky řvala, když ses někde udělal a pak jsi doma vyváděl.“

Vzal jsem si tu láhev. Snažil jsem se na něj dívat otcovsky.

„Snad to nebylo tak moc zlý… myslím to vyvádění.“

„Pro mě to tenkrát nijak zlý nebylo.“ A pak řek: „Pro mě je to zlý teď.“

Loknul jsem si a cejtil jsem, jak se do mě vrací síla a klid. „A teď na toho draka!“ zaržál jsem. „Voláme tě, draku! Voláme tě, ty darebáku! Poletíme s tebou přes moře a přes hory, přistanem si, kde budeme chtít, a jinak jen poletíme, poletíme pořád se sluncem a budem mít jeden velikej věčnej den! Snídat budem s Turkem a večeřet s Eskymákem. Budeme se pomaloučku, zlehýnka grilovat a bude nám, jako by nás pořád někdo šimral ve vlasech, přesně takhle nám tam nahoře bude!“ A hned po tý řeči jsem si krapítek cvaknul.

„Máma říká, že jsi vždycky jenom kecal. Nic jinýho jsi prej neuměl. Jenom pěkně kecat.“

„Brácho, nenič mě! Ty jsi jedinej, kterej mi z tý bryndy může pomoct. Já jsem jedinej, kterej může z tohodle srabu vytáhnout tebe! Prosím tě, teď se na všechno vykašli a pojď dodělat toho draka. Musíme s ním bejt co nejdřív hotový, protože příznivej vítr na nás nepočká, a příznivej vítr je právě dneska!“

Díval se na mě, až jsem se lek, že toho nechá, ale pomalu jsme se rozehřívali, stříhali jsme, lepili a vázali jsme k sobě ty speciální laťky, který jsem tak pracně sehnal. Poskakovali jsme po pokoji, kde se pomalu začínal rýsovat ten náš superdrak. Bylo nám čím dál tím víc jasný, že to vyjde, že se nám to podaří. Byli jsme v transu a jediný, na co jsem nezapomněl, bylo občas si přihnout z tý láhve rumu. Plazili jsme se tam po kolenou a pak i po břiše, a já ho pořád povzbuzoval, vyprávěl mu, co nás čeká za obrovský věci, za dobrodružství, a kam se všude podíváme a co uvidíme, a sám jsem tomu věřil. Přísahám, že jsem každýmu svýmu slovu v tu chvíli věřil a byl jsem zase šťastnej. A pak byl najednou drak hotovej.

Seděli jsme a čuměli na něj. Něco tak obrovskýho jsem jaktěživ nestvořil. Naplnil mě pocit neskonalý hrdosti a měl jsem málem knedlík v krku. Drželi jsme se spolu kolem ramen a pyšně jsme civěli před sebe. Pomalovali jsme toho draka úžasně. Byl hroznej a dobráckej zároveň. Šel z něho strach, ale to jen proto, že měl kly a štětinatej ksicht, ale oči měl tichý a zasněný. Najednou se ode mě prudce odtáh.

„Co je, brácho?“ zeptal jsem se užasle, protože jsem jasně cejtil, že se něco sype.

Otočil se ke mně. Oči měl plný slz, když na mě křičel: „Máma má pravdu! Máma má pravdu, když říká, že jsi cvok, kterýmu to nikdy nemyslelo!“

Snažil jsem se ho uklidnit, pokusil jsem se ho chytit za ramena, ale vyškubl se mi a hulákal dál: „Akorát lidi zblbneš. Zblbneš je a necháš je v rejži. Něco lidem nakecáš, a když ti to uvěřej, tak jim řekneš, že je to vlastně jinak! A jedinýmu tobě je to fuk!“

Čekal jsem všechno, ale tohle ne. Dopil jsem zbytek rumu a řek jsem plačtivě: „Proč mi tohle děláš, brácho? Dyť jsme spolu udělali velikánský dílo!“

Dostával jsem na něj zlost. „Dyť my máme hergot nejkrásnějšího a největšího draka pod sluncem. A poletíme s ním do Afriky a do Číny!“

Stál proti mně se zaťatejma pěstma.

„Nikam nepoletíme,“ řekl tvrdě. „My dva nikdy nikam nepoletíme, protože máma má pravdu, když říká, že jsi neschopnej, že jen fantazíruješ. Proto tě vykopla. Protože si nemohla dovolit starat se vo blázna, jako seš ty!“

Chtěl jsem mu vrazit facku, ale cejtil jsem se ukrutně slabej. Slabej, poníženej a pitomej. Nohy mi brněly z toho vypitýho rumu a jazyk se mi málem nevohejbal, když jsem se ho snažil přesvědčit: „Poletíme, brácho! Musíš mi to uvěřit, protože jinak by už nemělo smysl věřit ničemu. Budem se držet za ruce a přeletíme spolu celej tenhle nádhernej svět. Poletíme, protože jsem ti to slíbil.“

„Neprojde dveřma!“ zaječel. „Je tak velkej, že neprojde dveřma ven!“

Koukal jsem na něj tupě. Vypadal, jako by se zbláznil. Mířil na mě prstem a křičel: „Všechno děláš ve velkým a všechno naprd! Podved jsi mě, jako jsi tady podved všechny! Proč děláš draky, který neprojdou dveřma? Komu je to dobrý?“

Seděl jsem a bylo mi ukrutně blbě. Funěl jsem a koukal na draka, kterej dobrácky pouštěl hrůzu.

Nebude žádná Čína. Nebude žádná Indie. Rozšlapu ti hubu, draku! Protože já jsem chtěl svýho syna vzít na vejlet, na maličkej, pitomej vejlet kolem světa. Jenže nebude. Protože jsi velkej, draku. A pak jsem se zvedl a šel jsem do sklepa. Párkrát jsem šláp vedle a málem sebou švihnul, ale sekeru jsem nakonec našel. Vyhrabal jsem ji ze starýho haraburdí a zlověstně jsem ji potěžkával. Vrátil jsem se nahoru. Seděl na podlaze, koukal na draka a bylo vidět, jak ho to žere.

Stál jsem ve dveřích a snažil jsem se správně zaostřit. „Neboj, brácho. Vejlet bude,“ zašeptal jsem. „Nám nikdo tuhle šanci vzít nesmí. Já nás vysekám ven i s tím drakem. Všecky nás vysekám.“

Díval se na mě zděšeně.

„Mně je to jedno, že jsem tady o všechno přišel, že jsem tady nechal tohle,“ máchl jsem rukama kolem, „že jsem tady nechal tvou mámu, ale tebe a tohodle draka tady nechat nemíním.“

Zasek jsem sekeru do futra. Překvapilo mě, že neodlítla ani jedna tříska.

„Nedělej to,“ řekl prosebně. „Nedělej to,“ prosil. „Jestli to uděláš, tak už tě nikdy neuvidím, zakážou to!“

„Kdo to zakáže?“ zachroptěl jsem.

„Soud to zakáže, máma taky, a už tě sem nikdy nebudu smět pustit!“

Řezal jsem do těch dveří jako šílenej.

„Klid, brácho, nám se takováhle maličkost nesmí stavět do cesty. Taková ubohá pitomost nám nebude šlapat po štěstí. Kvůli pár třískám se nepodívat do Tibetu?“

Šil jsem tou sekerou kolem sebe a nechal jsem toho, až když mi únavou vypadla z ruky na podlahu. Sebral ji a opatrně ji odnes do kuchyně.

Ležel jsem na podlaze a sklesle pozoroval draka. Sedl si ke mně. „Jdi domů, táto. Prosím tě, jdi. Já to vezmu na sebe. Znám se s jedním, co byl v pasťáku, řeknu, že tu byl a že jsme trochu blbli… Máma mě může tak akorát zřezat, nebo mi ňákej z těch jejích amantů dá pár facek, ale ty jdi fakt domů. Já tě vo to prosím!“

Koukal jsem na něj a cejtil jsem, že si potřebuju okamžitě něčeho loknout.

„Taková blbost,“ opakoval jsem si pořád dokola, „taková idiotská blbost…“

Snažil se mě zvednout.

„Když hned pudeš, tak ti řeknu, že jsi fakt dobrej. I máma to někdy říká. Ne často, ale říká to. Žes byl dobrej a že je tě škoda.“

Zved jsem se z podlahy. Díval jsem se na draka, s kterým jsem prohrál. Měl jsem ten samej pocit, jako když jsem se odsud tenkrát pakoval. Otočil jsem se na něj: „Proč to se mnou, brácho, musí vždycky takhle dopadnout?“

Zavrtěl hlavou. „Máma nemá pravdu. Nemá pravdu, když říká, že jenom kecáš.“

Drak se díval hrozně dobrácky.

„Protože to je doopravdy ten největší drak pod sluncem. Akorát že nelítá.“

„Jo, akorát že nelítá,“ opakoval jsem po něm. Šoural jsem se ke dveřím. Stál a díval se na mě, díval se na mě a na podlahu a říkal, jako by vysvětloval někomu třetímu: „Všichni draci nemusej bejt jenom na lítání.“

Vyšel jsem ven. Připadalo mi, že kolem je zvláštní ticho. Připadalo mi, že i vítr soucitně ustal.

Šakalí léta

Vždycky když jsem už nevěděl, jak dál, zalez jsem dovnitř. Bylo na ní něco příšernýho, na týhle rouře. Chodili jsme kolem ní v posvátný úctě a dál než na krajíček jsem se nikdy neodvážil. Bylo mezi náma sice pár kluků, který tvrdili, že ji celou prolezli, oni nebo jejich brácha nebo známej jejich bráchy, ale o těch se vědělo bezpečně, že kecaj, protože když jste se jich zeptali, kde tedy ta roura končí, tak zůstali čumět a odpovídali mlhavě, mávali rukama a říkali „Tamhle!“ a rychle se to snažili zamluvit. Sám jsem se pokusil jen jednou ulízt pár metrů navíc, a nikomu bych nepřál ty pocity, který se mě tenkrát zmocnily.

Byla úzká, vevnitř vlhká a po pár metrech, co jsem se plazil po břiše, na mě přišel záchvat úzkosti, že už se nikdy nedostanu ven. Člověk se v tý zatracený rouře nemohl postavit ani na čtyři. Jenom po břiše jste se v ní mohli soukat dopředu, a každý hejbnutí těla vydávalo hrůzyplný zvuky. Jenže když jsem si řekl, že se vrátím, tak už mi trochu ubejvalo sil. Vracet se jako rak pozpátku bylo desetkrát horší, a hlavně pomalejší než dopředu. Na hlavu mi kapala nějaká smradlavá voda a už jsem málem volal Maminko, pomoc! – když mi došlo, že mi z tý roury kouká zadek ven. Stál jsem a nohy se mi třásly. Na nebi stál měsíc v úplňku, protože zatímco jsem se plácal v rouře, venku se setmělo. Zažil jsem tenkrát poprvé základní pocit štěstí. Sliboval jsem si, že už ji nebudu nikdy pokoušet. A když do ní někdy strčím nos, tak jenom opravdu na krajíček.

/ Říkali jsme mu Bejby. Málokdo z nás tenkrát jenom tušil, co to přibližně znamená, ale líbilo se nám to. Proti nám byl Bejby v předstihu. Bejby – zní to dobře. Bejby byl idol, byl postrach a miláček zároveň. Byl to psanec a dobrodruh, a lidi jako já ho prostě museli přijmout za vzor. Jinak to fakt nešlo. Těch pár ubožáků, který ho nenáviděli, by člověk, kterej umí do tří, stihnul spočítat. Když ovšem neberu v úvahu naše rodiče. Pro ně byl Bejby zlá noční můra. Kazil jim děti, kazil jim plány, představoval pro ně krajní nebezpečí. Byl to hubeňour, samá šlacha, a na podrážkách těch svejch báječnejch maďarek byl vysokej až do nebe. Chodil tak klátivě, že naši otcové bolestně naříkali, kdykoli zahlídli, třeba jen z dálky, tenhle pirátskej koráb, kterej jim tu kalil klidný vody. Kouřil, měl v zadní kapse hřeben a na hlavě účes, nad kterým zůstával rozum stát. Nosil vlasy dozadu, ale nad čelem se mu táhla pěšinka od ucha k uchu a zbytek měl hozenej do čela. A vzadu se mu dlouhý vlasy spojovaly přesně uprostřed hlavy a tvořily tam takzvaný kormidlo. Kalhoty měl dole úzký, uzoučký, a měl neskutečně hubený a dlouhý nohy do O.

Všechno ztvrdlo, když se Bejby někde objevil. Dělali jsme všechno možný, jen abysme se mu trochu podobali. Vidím ho teď v oparu letního dne, jak se pomalu a vznešeně přibližuje ulicí, jak nás kývnutím hlavy zdraví a uplivuje tryskou mezi zuby – tsst!

Naši otcové si nejvíc ze všeho přáli vidět jeho kůži přibitou někde na kůlu, když se večer nesla z dvorků Bejbyho hra na kytaru, a jeho bezstarostné „Hejbábrybá“ jim způsobovalo pomalé zauzlování střev. Bejby patřil k té době jako všechno ostatní. Ale dával jí punc světovosti.

/ Bylo to v letech, kdy se nás na dvorku sešlo při průměrný účasti skoro dvacet, což byl důsledek radostné poválečné doby a lehkomyslného plození dětí. Všichni jsme prochodili tyhle léta v teplákovejch soupravách nebo jen v červenejch trenkách, jenže málokomu to tenkrát vadilo, protože když je vám dvanáct, tak na módu moc nedáte. Důležitější bylo mít na skobičáku leteckou gumu.

Otcové, pokuřujíce džunky, si nás spokojeně prohlíželi ve stejnejch teplákovejch soupravách a naše matky nám připadaly mnohem starší a neforemnější, než ve skutečnosti byly, díky týhle prazvláštní módě.

A nad tím vším se vznášela atmosféra posledních poštovních vozů s koňmi, modrých krabic s pošťáckou trubkou na boku, s nevrlým kočím, který nás přetahoval bičem, když jsme se mu věšeli vzadu na stupátka a nechávali se od něj vozit. A taky prvních televizí, obrovskejch beden s malou obrazovkou, před kterejma jsme civěli úplně omámeně a paf. Prvního sputnika a prvního rock’n’rollu, prvního cigára vykouřenýho ve sklepě.

Je fakt, že dokud se nevynořil na scéně Bejby, byl jsem částečně jak bezprizornej. Chyběla mezi náma skutečná osobnost, neformální vůdce, čili leader of the gang. Byli jsme schopný dát dohromady nějakou akci, ale většinou tak na úrovni „Bubínku, bubínku, kdo je ten?“. Vyhlížel jsem ho tak nějak podvědomě vlastně pořád. Dokud nepřišel, nemělo to šťávu. Někdy skutečně nepřišel. To byly ztracený dny.

Chodili jsme tenkrát do Ciziny. Cizina – to byla spousta popelnic, který se krčily v zadním traktu toho, čemu jsme říkali mrakodrap, protože to svýho času byl nejvyšší barák v Praze, ke všemu to byl interhotel a měl čtrnáct pater. Bylo to pro nás něco úžasnýho, jako bydlet v přístavu nebo u letiště nebo zkrátka někde tam, kde vás ovanou světový vůně, ten závan fénu, ten flakón exotiky, která vám trhá vnitřnosti na kousky. Přijížděli sem všelijaký turisti ve všelijakejch autech a nosiči s vyplazeným jazykem jim tahali kufry do schodů. Byli jsme přirozeně pyšný na to, že tohle všechno můžeme pozorovat na vlastní oči, znali jsme všechny ty auťáky nazpaměť. A tyhle turisti chodili po hotelu, kouřili a krabičky cizokrajnejch značek zahazovali do košů, obaly od žiletek a od sejrů a od mejdel a od všeho možnýho házeli do popelnic, kterejm se říkalo Cizina a kde jsme rejdili jak hejno potkanů od rána do večera. Strávili jsme podstatnou část těchhle let hlavou dolů, po pás v popelnicích, svítili jsme si v nich očima a v tomhle rabiši jsme polykali mračna bacilů. Bylo mezi náma jen pár kluků, který o sobě mohli někdy v patnácti říct, že neměli žloutenku. Popelnice v Cizině byly něco jako tajuplnej ostrov. Kdykoliv jsem šel kolem, stačilo, abych se zastavil a trochu se zaposlouchal. Štrachání a šustění, hekání a vysílenej chrapot upozorňovaly, že někdo z kamarádů je uvnitř. Poklad mohl bejt všude. Poklad mohl bejt ve všem.

My kluci, co jsme bydleli kolem mrakodrapu, jsme byli zatraceně bohatý. Chránili jsme si tuhle vymoženost, jak to jen šlo. Stali se z nás elitáři – horních deset tisíc. Měli jsme doma plný krabice pestrobarevnejch obalů, jezdili jsme na velbloudech z camelek po vysněnejch krajích, fascinovalo nás to, že jsme ani slovu z těch všech názvů nerozuměli, bylo nám to jedno, a před takovým Lucky Strike jsme stáli v pozoru.

Bejby se těchhle věcí nezúčastňoval. Byl starší než my, a hlavně byl nad věcí. Měl holku. Mělo by se to napsat s vykřičníkem, aby to líp vyznělo. Bejby měl holku! Dceru okrskáře. Byl to takovej esenbák, kterej spravoval těch několik ulic v okolí. Myslím, že se nijak nenudil, protože to byly časy, kdy se mezi sebou kluci bili šíleným stylem. Dneska už se to nevidí. Věci se zklidnily nebo se ubraly jiným směrem. Tekla při tom krev a místy to přestávalo bejt srandovní. A okrskář vyšetřoval.

Začli jsme jí říkat Bejbina a všichni jsme se do ní okamžitě zamilovali. Byla to zvláštní dvojice. Bejby a Bejbina skoro nemluvili. Byli krásně a tiše zamilovaný. Seděli na lavičce a opírali se o sebe hlavama. Jeden druhýmu skládali hlavu do klína a mlčeli. Hladili se a líbali bez jedinýho slova. Byl to aristokratickej a od začátku tragickej vztah. V těchhle časech, kdy si lidi uplivovali před veřejnou pusou, se Bejby se svým miláčkem bezostyšně líbali na každým rohu. A jak se líbali! Okrskář, teda táta Bejbiny, z toho měl permanentní chandru čili splín čili guáno.

/ Bylo to jednou takhle v červenci, motal jsem se bez cíle dvorkama a přemejšlel o tom, jak neuvěřitelně depresivní dokážou bejt tyhle prázdninový časy ve městě, a rozebíral jsem, co dělat a co podniknout, abych se neukousal nudou, když jsem zahlíd na jedný třešni Bejbyho. Seděl na stromě a kouřil. Třešní si ani nevšim. Koukal jsem na něj zbožně nahoru, protože to bylo vůbec poprvé, co jsme se v životě potkali sami. Přál jsem si odjakživa tuhle situaci, zdálo se mi o našem rovnocenným vztahu, snil jsem o našem přátelství. Srdce mi bušilo v krku a cejtil jsem, že tohle může bejt rozhodující moment v mým životě.

Chvíli si mě prohlížel a pak mi podal dolů ruku. Vytáhl si mě k sobě jako hadrovou loutku. Měl sílu jako Tarzan. Musel jsem se držet, abych náhodou radostí nespad dolů. Začal jsem se cpát třešněma a polykal jsem je tenkrát i s peckama, jenom abych nějak upoutal Bejbyho pozornost.

Pobaveně mě sledoval a pak řek: „Bude ti blbě, brouku, rozstřílíš mámě mísu na kousky.“

Tiše se tomu usmíval a nechal se unášet tou představou, jak sedím na hajzlíku a dělám ratata, zatímco naši pláčou za dveřma.

Trochu mi vadilo, že mi říká brouku, ale hlavní problém byl v tom, že jsem najednou vůbec nevěděl, co říct. Měl jsem představu, že by to mělo bejt něco hodně vostrýho, něco, co by mu vyrazilo dech. A vtom mi osud přihrál do rány krásnou příležitost, jak si Bejbyho získat natrvalo. Zahlíd jsem, jak se k nám z dálky blíží okrskář. Rozhodně nás neviděl, šel zamyšleně a koukal spíš do země. Za chvíli musel projít jen pár kroků od nás. Projel mnou pocit, jakej musí mít sebevrah těsně předtím, než si vpálí kulku do hlavy nebo odkopne stoličku, nedefinovatelnej zmatek, kdy rozum sice jasně varuje, že si koledujete o malér, ale věci berou takovej spád, že nemá smysl o tom všem uvažovat, jedete pořád rychlejc a rychlejc a není vám pomoci. Byl jsem zhypnotizovanej Bejbyho osobností. Nebyl jsem příčetnej. Připravil jsem si pecku, a když nás okrskář míjel, střelil jsem ho s ní do krku a zavolal jsem na něj: „Blahopřeju k další pecce, komisaři!“

Strnul uprostřed kroku a pomalu se otočil směrem k nám. Bejby se sice usmíval, ale přesto se mi zdálo, že trochu zblednul.

Okrskář na mě ukázal prstem: „Ty?“

Skočil jsem dolů a chlapácky ho povzbudil: „Pojďme na stanici!“

Jenže to bylo v dobách idylických, věci se nezatěžovaly přílišnou administrativou. K okrsku nebylo nijak daleko, ale pár kroků přece jen, a co tam se mnou? Cejtil jsem, jak mi otéká levá tvář. Až potom mi došlo, že to asi bude po facce, kterou jsem právě dostal. Rádiovka mi odlítla z hlavy a jako malej meteorit zmizela za křovím.

Je to zvláštní, vždycky když jsem v životě dostal facku, pokoušel jsem se usmát. Ale vázlo to, měl jsem pocit, že mám tu ruku furt přilepenou k hlavě.

Okrskář se pomalu vzdaloval. Věc pro něj byla vyřízená. Díval jsem se nahoru na Bejbyho a snažil jsem se tvářit, že se nic nestalo, ale ten mě asi nevnímal. Zamyšleně koukal někam do dálky a klidně kouřil. Jenže, říkal jsem si, takhle to přece nemůžu nechat. Tak nádherně se to rozjíždělo, a takhle blbě to končí.

Už jsem otevíral pusu, že se jako pokusím o další žert, ale Bejby mě zmrazil: „Di domů, brouku,“ řekl mi, „bude pozdě.“

Tak jsem šel. Připadal jsem si jako spráskanej pes a chápal jsem najednou smysl tohodle rčení.

Když se ten den úplně setmělo, vytratil jsem se do tý zahrady ještě jednou a jako slepec jsem šátral v trávě tak dlouho, než jsem tu rádiovku našel. Do zpěvu mi nebylo.

/ Bejby žil jen s babičkou. Měl moc hodnou a roztomilou babičku, říkal jí bába, nebo baba, ale jinak spolu myslím celkem slušně vycházeli. Bydleli v suterénním bytě, kde žádnej z nás v životě nebyl. Ona se pořád usmívala a viděla tak špatně, že byla vlastně slepá. V tom byla ta potíž. Protože náš doktor ji chtěl strčit někam do útulku pro starý a nemocný lidi. A to by znamenalo strčit někam i Bejbyho. Toho jsem se bál nejvíc.

Bejby s ní chodil na středisko, doprovázel ji, podpíral ji a převáděl přes ulice, po kterejch sem tam přejelo auto.

Tenhle obvodní doktor byl vůbec nepopulární postava. My mladý jsme s ním neměli co dělat, ale doma jsme leccos zaslechli, takže jsme se o něm všichni za chvíli vyjadřovali s úžasným despektem. A ke všemu trochu šilhal, takže jsme na něj povykovali „šilhavý torpédo“, což mi s odstupem nepřipadá moc logický ani vtipný. Nejvíc samozřejmě rozčiloval Bejbyho. Bejby dlouho přemejšlel, co mu provést. Po tý příhodě na třešni se se mnou přece jenom občas zastavil a prohodil pár slov, a i když to k tomu mýmu vysněnýmu vztahu velkýho přátelství mělo celkem dost daleko, stačilo to na to, abych byl šťastnej jako blecha.

Jednou k večeru seděl na lavičce v parku a melancholicky probíral struny. Takhle jsem ho viděl nerad, to mě zraňovalo. Jemu slušelo, když do nich třískal a pořvával to svoje fantastický Oukej, šoukej, hejbábrybá! Bylo vidět, že ho něco žere. Přised jsem si k němu a doufal, že mě někdo z kamarádů aspoň na chvíli zahlídne.

„Ahoj, brouku,“ řekl nepřítomně a pak dodal: „Co já bych mu jen proved?“

Opatrně jsem se zeptal, koho že myslí.

„Přece doktora. Doktora sudkulatýrystupije, velikýho šamana tujekáratentoryje! Mám ho plný zuby!“

Brnkal na kytaru a já jsem sledoval, jak se na nebi objevujou první hvězdy, a bylo mi najednou taky smutno a začal jsem taky prahnout po pomstě na člověku, kterej přived do tohodle stavu Bejbyho a pak i mě a celej svět, a říkám vám, že do toho všeho blikotaly ty hvězdy na večerním letním nebi.

„Potřeboval bych na něj něco vymyslet, brouku, aby se z toho podělal do kalhot,“ přemejšlel Bejby nahlas. „Jenže ty mně asi moc neporadíš. Ty čteš tak Timura nebo Červenou karkulku, co?“

Bylo mi hrozně líto, že mě tak podceňuje. A protože jsem se nezmoh na nic, odpotácel jsem se do ústraní a tam jsem si lízal rány.

Byly zvláštní, tyhle padesátý, teplákový léta. Dá se říct, že moc kultury jsme neužili. Ani jsme po tom nijak neprahli. Pod tím slovem jsme si většinou představovali něco nudnýho, jako byly výchovný koncerty. Tam jsme vždycky cucali citróny, jelikož to byla notoricky rozšířená fáma, že hudebníci, co hrajou žesťový nástroje, si naslintaj do trumpet a lesních rohů a zhroutěj se a bude švanda. Pokud já vím, nikdy se to nestalo. Bylo mezi námi sice pár šplhounů, který se tvářili, bůhví jak je to strašně baví, a učitelky přivíraly oči, ale to bylo zhruba tak všechno. Gró se nudilo. Na gró to působilo jako dnešní repelent na komáry. Kašlali jsme zvysoka na velký umění a lesy smyčců, na zadumanost fagotu a melancholii harfy, a dokonce i na nezbednou skupinku smyčců, která, aspoň jak nám to tam tvrdil jeden chlápek, si věčně nedala pokoj a rozpustile odmlouvala base. Do háje. To byla ale nuda, tyhle muzikantský šarvátky! Kam se to všechno hrabalo na Bejbyho Hejbábrybá!

Vzpomínám si, jak mě jednou naši vzali na Dalibora a jak jsem tenkrát definitivně zahořknul na celou tu partu kolem opery. Seděli jsme v lóži a kolem samej plyš a samet a reostaty zhášely světla a já jsem si říkal, že se teda nechám koupit. A fakt jsem se snažil. Jenže tenhle Dalibor se nakonec projevil jako naprostej křapík, protože když už moh bejt venku z díry, mříže přepilovaný a jednu nohu v luftě, tak se najednou zarazil a začal o tý svý svobodě zpívat árii, jako že je zachráněnej a volnej. A stráže už dupaly na schodech, a on si pořád zpíval. No a když nám to všechno zapěl, tak se snažil vysoukat ven, a vtom ho drapli. Co čekal, do pytle! Seděl jsem úplně zdrcenej a uvažoval jsem o tom, jak je možný, že je někdo takhle tupej.

Takže když se objevily první desky s rock’n’rollem, byli jsme z toho v úplným šoku. Tahle hudba nám šáhla po duši. Po nevzdělaný, nezoraný duši. Šla rovnou po nás a šimrala nás tak, že jsme za ní šli jak krysy za píšťalou. Nikdy předtím jsme neslyšeli ani pořádnej džez. Byli jsme na to nepřipravený. Ve škole jsme zpívali národní písničky, v rádiu vyhrávala dechovka, a to nás teda fakt nijak nevodvazovalo.

A tak když jednoho dne přinesli Bejby s Bejbinou gramofon na kliku a záhadnou desku, chápal jsem, že se pro mě začíná něco obrovskýho. Stáli jsme kolem gramofonu a dívali se, jak to ty dva roztáčeli. Řádili při tý muzice šíleně. Bejbině se točila sukně jak cirkulárka, lítala vzduchem, a Bejbymu se lámaly nohy v kolenou. A my, ten chumel kolem nich, hlavy vylepaný jak nějaký trestanci z teplákovejch ostrovů, jsme se pomalu dávali do pohybu taky. Poprvé v životě jsem se dobrovolně natřásal. Ta deska šla furt dokola. Trhali jsme ji na kusy, protože trhala na kusy nás. A když jsme byli v nejlepším, objevil se okrskář. Beze slova vzal desku do jedný ruky, druhou popad Bejbinu a odpochodoval s ní domů. Stáli jsme ještě udejchaný a smutně jsme se za nimi dívali. Bejby si hryzal spodní ret.

Jenže jeho to nezlomilo. Obstaral si někde jinou desku a spolu s ní i jinou cestu, jak ji pouštět, a klidně venku a klidně na plný pecky. A přitom tak, aby mu nikdo nemoh říct ani slovo.

/ Konaly se u nás každoročně proslulý poutě. Měli jsme to všichni za humnama. A lidi od kolotočů byli vždycky pro každou srandu, takže Bejby jim tu desku pučil, a pak už jsme všichni podupávali pod ampliónem, na kterým měl jeden ten světskej napsáno Filips, přesně tak, jak to tady píšu. Stáli tam často s Bejbym, kouřili a on do něho hučel, ať mu tu desku prodá, ale Bejby jen kroutil hlavou. Nutil mu za ni fantastický poklady, lákal ho na takový špeky, kterejm bych například já jistojistě neodolal, ale namáhal se marně. A to nabízel i takový věci jako originál žvejkačky. V době, kdy se v nejlepším případě žvejkaly svíčky, a to ještě na pučovačku z pusy do pusy, to už něco znamenalo. Desku nedostal. A jak už to tak bejvá, tak ji prostě ukrad. Jednou už tam zkrátka nebyl. Tvrdil Bejbymu, že tu bude ještě tejden, a pak se prostě zdejch.

Stáli jsme zoufalí kolem místa, kde byla včera maringotka, a nechápavě jsme čuměli do mokrýho sněhu. Nikdy už jsem nezahlíd amplión Filips. Koukám po něm, kudy chodím, ale vím, že časy se změnily, že dneska už takhle naivní nikdo nebude. Ale nemůžu si pomoct, od tý doby mám k týhle firmě averzi.

Jednoho takovýho teplýho jarního dne mě otec pohladil po hlavě a dal mi korunu. To znamenalo, že čtrnáct dní uplynulo a je třeba dát se zase ostříhat. Vzduch byl plnej teplýho větru, kterej sliboval za pár tejdnů přivát prázdninový dny, a stačilo, aby se do nich člověk zahleděl vnitřním zrakem, a hned se ho zmocňovaly průjmový stavy sladkobolnejch křečí. Baráky v naší ulici mi připadaly celý bílý a exoticky proteplený, opíral jsem se o ně zády a nemoh jsem se odlepit, jak to příjemně škrábalo do holejch zad. Asi podesátý jsem se přesvědčil, jestli mám v kapse trenýrek novou papírovou korunu, ještě nepřeloženou.

Ach jo, jak já jsem to nenáviděl, tohle věčný chození k holiči. Měl takovej malej kšeft, co kšeft! Měl mučírnu. Kousek od nás, na konečný tramvaje. Byl to vyzáblej kostlivec, kterej nám tu skoro každejch čtrnáct dní, jednomu po druhým, stovkám kluků z okolí, zadělával na žaludeční vředy.

Vešel jsem k němu s odevzdaným pocitem. I když bylo venku horkem bílo, tady byla tma a zima. Flakóny měl vyrovnaný v řadách pod zrcadlem a před nima měl křeslo, o kterým dodnes nevím, čím se lišilo od zubařskýho. Za čtrnáct dvacet dní vám toho na hlavě při nejlepší vůli moc nenaroste, takže nůžky potřeboval holič jen výjimečně. Když jsem se posadil, přistoupil bez průtahů k věci. Nejdřív si zašmik šikmo a vysoko nad čelem ofinu. Zavřel jsem oči. Dodnes se mi ten pocit vybavuje – to zvláštní krouhnutí, jako kdyby někdo stříhal skleněný drátky. Díval jsem se na kruhy pod víčky. Pozoroval jsem zděšeně ten kaleidoskop hvězd a podivnejch čar, který byly nezachytitelný, stěhovaly se zprava doleva a seshora dolů, odplouvaly v diagonálách a měnily intenzitu jasu, zhasínaly a zase někde v rohu explodovaly, a do toho se rozeržála mašinka, kterou mi holič dřel krk doruda a rovně s ní vyjel pokaždý až vysoko nad uši. Byla horká a už vůbec ne bezbolestná. Tvrdě odhalovala různý jizvičky a skoby na kůži, kterejch jsme měli všichni plno. A při tom všem děsu mi holič tisknul hlavu tak mocně dopředu, že mi až tekly slzy a nemoh jsem vůbec dejchat. A nakonec mi zbičoval krk proutěným košťátkem, vzal si korunu a propustil mě ze svejch spárů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dobře zašitej frajer.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.