Zpíváš,
jako bys plakala

Vyšlo také v tištěné verzi

Zuzana Kultánová

Zpíváš, jako bys plakala – e-kniha

Copyright © Paseka, 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Vychází s podporou Ministerstva kultury České republiky

ZPÍVÁŠ, JAKO BYS PLAKALA

Copyright © Zuzana Kultánová, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-7637-333-4

ISBN e-knihy 978-80-7637-373-0 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7637-375-4 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7637-374-7 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

A já teď slyším z koutů, jak tu nejsi.

A poslouchám,

hodiny poslouchám, jak nepřecházíš pokojem,

pokojem, který nechápe,

že jsi to ty, kdo nepřechází

a koho poslouchám –

PROLOG

V pradávných časech byla všechna souš spojena do velkého ostrova, který obléval praoceán Panthalassa. Superkontinent Pangea měl tvar písmena C, a pokud se zadíváte na jeho vyobrazení pozorně, bude vám evokovat schoulené dítě v děloze v poloze naděje. Před dvěma sty miliony let se Pangea rozlomila na dvě velké části, severní Laurasii a jižní Gondwanu. Následně se před sto šedesáti miliony lety oddělila Afrika. Pangea ovšem nebyl první superkontinent, k zformování a rozpadu nových superkontinentů dochází přibližně každých šest set milionů let.

Představa, jak se země půlí, mě zvláště utišuje. Přeskládání světa a jeho následné znovuzrození v nové podobě má na mě terapeutický, téměř hypnotický účinek. Jako bych neznatelně cítila pohyb tektonických desek. V tichu svého bytu mám dojem, že se celý pokoj jemně rozhoupal. Představuju si stáda zvěře, jak svobodně migrují od jižního k severnímu pólu, a na mysl mi přijde fantazie, kterou jsem se zaobírala jako dítě.

Vždy, když jsem se koupala v naší studené koupelně, dávala mi matka k vaně ohřívač. Dávej velký pozor! Nesmí na něj dopadnout ani kapka vody. Jinak bouchne. Nebezpečí, možnost výbuchu a zkázy mě rozrušovaly. Zároveň mě znepokojoval matčin klid, s jakým mě samotnou nechala v koupelně s nebezpečným přístrojem. Ovšem máti nikdy nepatřila k těm úzkostným typům, co by se přehnaně obávaly o život svého dítěte, měla dost starostí s tím svým a na nás už jí nezbývalo sil. Většinu času nás nechávala napospas svému osudu. Měla za to, že do dětských záležitostí není dobré se plést.

Sedávala jsem v chladnoucí vodě, dávala pozor na každou kapku a myslela na to, že kdyby to náhodou bouchlo, celá koupelna se oddělí a já popluju v nebesích jako Aladin na kouzelném koberci, na němž bude vyskládaný můj mikrosvět. Usilovně jsem přemýšlela, jak bych přežila. Co bych jedla? Je tady mýdlo, saponát, prášek na praní, moje ruce, nohy, taky houba na mytí, matčiny šminky, otcova pěna na holení. Zvažovala jsem, že by bylo dobré ukrýt si někam dozadu do skříňky nějaké trvanlivé potraviny: pro všechny případy.

Měla jsem tu koupelnu moc ráda, v létě dovnitř doléhal ptačí zpěv ze zahrady a okýnko stínily šlahouny popínavých růží, matčiny pýchy. Lehávala jsem ve vaně s hlavou pod vodou a myslela na to, jak pluju a nezúčastněně pozoruju svět. Živě jsem si představovala rozdrobené základy malé místnosti, kterou kdysi otec připlácl k domku, jenž byl původně vystavěn pro zaměstnance protějšího nádraží. Dveře z koupelny by vedly do vzduchoprázdna, za okýnkem hustá oblaka. Skoro jsem byla v pokušení na ohřívač vylít kbelík vody, abych to zkusila. To by bylo něco! Ale já jsem nikdy nebyla takto odvážná, takže jsem jen seděla v chladnoucí vodě a kontrolovala, jestli z odpadu nevyleze pavouk.

Stará vidina mi vykouzlí na rtech úsměv a mimoděk si prohlédnu prsty; varhánky nemám. Vejdu na terasu, z jednoho ze sousedních bytů se line hlasitá hudba, ačkoliv je téměř k půlnoci. Dýchám těžký, dusný vzduch. Květiny, jimiž je terasa ozdobena, se jemně chvějí. Promnu si obličej, mám jej olepený, zavírám za sebou a pluju k Tomáškovi do pokoje. Spí v pozici blaženosti, letní pyžámko s kotvami vyhrnuté téměř ke krku. Odkud jsi přišel? Pomyslím si jako vždy, když ho vidím spát. Když se narodil, měl oči, v nichž byl odraz veškerých dějin světa, i těch mých. Až jsem musela uhnout pohledem pod tíhou čehosi věčného, co měl v očích, v nichž hranice duhovky a čočky nebyla ještě zcela zřetelná. I my jsme byli na čas kontinent, on sám byl Pangea, kterou obléval můj oceán. I já jsem kdysi byla ostrovem, který v blaženosti čekal, až přijde jeho čas.

Z úvah mě vyruší hluk od sousedů. Vzdechy a heky jsou čím dál silnější, ona volá jo, jo, jo. To vás stejně nesmrtelnými neudělá, myslím si. Ale chtěli by překročit hranice, jako ty, jako já, jako my všichni. Úporné snažení nepolevuje, ona snaživě křičí, dává do toho všechno, ale jemu to trvá sto let. Tak už jí to konečně udělej, mám ti snad jít nahoru říct jak? Nebere to konce, chci už spát. Vedle v ložnici spí můj muž, brzy to bude šest let, co jsme se vzali, osm let, co jsem tě opustila, tři roky, co nadobro.

Neznámé číslo, jedna po půlnoci. Kdo jiný by to mohl být. V oblibě jsi kdysi měl taky brzké ranní hodiny, v pět ráno květnatý e-mail nebo nevinně se tvářící otázka. Stýskalo se ti po mně, tak zvedls telefon, jak prosté. Naplnily mě radost i obavy. Zpátky jsem ti však nevolala. Převalovala jsem v hlavě důvody, proč bych měla, ale žádné přece nejsou. A ty, co zbyly, jsou promlčené. Čekala jsem, jakou to bude mít dohru. Vyhlížela pokračování. Vždycky nějaké bylo. Nakonec jsem se po těch smutných událostech, které nás postihly, rozhodla. Neštěstí, které nás nedávno zasáhlo, přirozeně Petra nejvíc, bylo v naší přítomnosti stále živé a já jsem věděla, že si nemůžu dovolit čekat. Udělám, co považuju za nutné.

I.

1.

Tuším, že byl listopad, pátek večer. Jaký jiný den, pátky byly naše. Centrum bylo vylidněné. Nebe nad ním ztěžklé, ocelově šedé, vzduch štiplavý, pálil v hrdle. Město vyhlásilo inverzi druhého stupně a doporučilo občanům, zejména dětem a starým lidem, nevycházet. Seděla jsem v prosklené kavárně a čekala, až vyřídíš jakousi pochůzku. Byla jsem nervózní a napjatá, zaháněla jsem myšlenku, že přesně tady bych sedět neměla. Sledovala jsem servírku za barem. Ťukala do mobilu a tvářila se lhostejně.

Chvíli jsem pozorovala ulici, byla jsem tady dva měsíce, neznala jsem tohle město a lidí jen málo. Šla jsem se zkontrolovat na záchod. Je to dobrý. Vrátila jsem se zpět na své místo, sedla si jak školačka, ruce se mi trochu chvěly, zachvátila mě úzkost. Mrkla jsem na mobil, ještě pořád mám čas. Nemusím to přece dotáhnout do konce. Nikdo to po mně nechce. Tlouklo mi srdce, ale zároveň uvnitř mě, abych tak řekla vznešeně, protékal jakýsi temný proud, cítila jsem zkrátka pach krve, a to jsem potřebovala. Tehdy jsem si ještě myslela, že to voní tvoje krev. Už jsme takhle spolu jednou seděli. Po vydatné e-mailové korespondenci, pozvals mě na večeři, prý ti přijdu zajímavá. Po večeři jsme šli do putyky, kde se scházeli pankáči i lidi, kteří si nevšimli, že osmdesátá léta už dávno skončila.

„Kolik ti vlastně je?“ zeptala jsem se a odpověď mě nepotěšila. Nahlas jsem ti ale vykládala, že věk se přeceňuje.

„Co vlastně studuješ?“

„Nic, co by stálo za řeč.“

„Takže humanitní obor?“

„Čeká mě pracák, půlúvazek a chudoba.“ Smál ses, rozesmála jsem se taky.

„Ale já na to kašlu.“

„Máš pravdu. Kašli na to.“

„Taky jsem studoval. Němčinu a angličtinu. Chtěl jsem se věnovat akademické dráze, ale moje holky měly větší kapesné než já stípko, tak jsem se na to vykašlal. Na fakultě stejně nebylo místo.“

„Překládání tě uživí?“

„Ale jo, a nedělám jen to. Mám se docela dobře,“ usmál ses na mě povzbudivě. Jako by na tom snad záleželo.

Napil ses a pak ses krátce zamyslel.

„Stejně jsem tam tak úplně nepatřil.“

„Kam?“

„Na univerzitu.“

„Proč?“

„Přestalo mi to dávat smysl, což jsem nemohl říct nahlas,“ zasměješ se. „Schopné lidi stejně vyštípali. Není to tak pěkná práce, jak to vypadá. Neměl jsem volné večery. Měl jsem pocit, že svět je jinde.“

„Jak jinde?“

„Dáš si ještě?“ odvedls řeč.

„A ty?“

„Klidně.“

Byl to celkem hezký večer, po dlouhé době jsem na chvíli zapomněla i na Davida a říkala si, že ty máš všechno, co David neměl: pozornost, empatii, nadhled. Bez ostychu jsem ti dala najevo, že můžeme jet k tobě. Ještě ne, řekls. Všechno by se pokazilo. Bylo mi to jedno. Teď nebo příště. Záleží na tom? Když jsem za sebou o pár hodin později zaklapla dveře pokoje na koleji, dlouze jsem se sprchovala. Byla jsem nasáklá kouřem. Čtyřicet dva let. Když bych se rozhodla mít děti, bude ti přes padesát. Proč hned myslet na děti, řekla jsem si.

Ptal ses mě, jak se mi líbí město. Nelíbí. Zajímalo tě, proč tady jsem. Dlouhá historie. Měla jsem být někde jinde? Mám tady nějakou kamarádku? Ano. Ne. Tvářil ses chápavě. Znám se jen s Vojtou, vyhodili ho ze školy, tak šel se mnou sem, dostal se na fakultu umění. Trochu ses ušklíbl. Nechtěla jsem zůstat v Brně, no kvůli chlapovi prostě, víš, jak jsem ti říkala – jo, vím. Mlčela jsem a pozorovala mladé lidi s tunely v uchu, v mikinách, jak hrají fotbálek, piva vyskládaná na stolečku vedle. Co tady sakra děláme. Neměla bych tu být spíš s nimi?

Nechtělo se mi ti nic říkat, nestála jsem o to, abys viděl, že jsem osamělá. Tobě to stejně neuniklo. Možná jsi už v duchu přemýšlel, jestli mám těch večerů volných hodně. Mám. Dost jsme toho vypili. Vypadals jako někdo, kdo by dokázal moji přítomnost ve svém životě ocenit. V noci se mi zdálo o Davidovi a druhý den jsem měla mizernou náladu. Neměla bych si z tebe dělat převozníka, přemítala jsem na přednášce, ale zároveň mě zajímalo, jaké to je s dospělým chlapem. To mě vážně zajímalo tak, že jsem ti odepisovala víc než vstřícně. Lidi na ulici si mě občas prohlíželi za sklem, cizí lidi, cizí město. Nikdy jsem neměla problém seznamovat se, ale teď jako bych se oddělila sama od sebe, měla jsem pocit, že moji bolest nikdo nepochopí; ve skutečnosti ani nikoho nezajímala. Občas jsem se vyspala s Vojtou, ale nebylo to k ničemu. Obráželi jsme spolu kluby, někdy to byla zábava, Vojta přivedl výstřední lidi z fakulty umění a já poslouchala, na jakých projektech pracují, občas mi někdo donesl fotku, co udělal, to bylo pěkné, jenže Vojta nebyl David, který konečně žije v Brně život, jaký chtěl, s holkou, jakou si přál. Ta holka se s ním bude mít dobře, David jí dá všechno, co mně dát nechtěl.

Skoro jsem se v tom listopadu v té kavárně rozbulela, ale včas jsem tě zahlédla. Vypadals přes sklo trochu rozmazaně, ale i tak jsem viděla ve tvé tváři napětí, dělal jsi zbytečně dlouhé kroky. Těšíš se, to je zjevné. Říkala jsem si, že nejsi žádný hlupák a že mě možná převezeš, ale že za vyzkoušení to stojí. Říkejme ti pokušení. Říkejme ti jakkoliv. Protože později jsem zjistila, že můžeš být cokoliv. Vážně cokoliv, co si zrovna usmyslím nebo co si usmyslíš ty.

Rozrazil jsi dveře a přisedl sis. Pátravě ses na mě podíval. Objednal sis, chvíli mlčky popíjel a pak jsi opatrně začal: „Viděl jsem tě přes sklo, vypadáš… víš, jestli chceš, pořád ještě můžeš zpátky. Nechci tě do ničeho nutit.“ Takže zřejmě nevypadám tak protřele, uvědomím si zklamaně. Chvíli jsem mlčela a zvažovala jeho nabídku. Nejvíc by dávalo smysl sebrat se a odjet. Když jsem si totiž plně uvědomila, co mě čeká a že se ženu do něčeho, co nemá smysl, a že přede mnou sedí člověk, slyšíte, člověk, bylo mi hanba a úzko. Měla jsem skoro na krajíčku. „To je v pořádku. Kam půjdeme?“ zacvrlikala jsem. Přes obličej se ti rozlila úleva. „Nech se překvapit,“ usmál ses dychtivě a do ruky jsi mi vrazil dárek. Roztomilé.

2.

V restauračním světle jsem si všimla, že ti vzadu řídnou vlasy. Rozčilovali mě lidi, kteří na nás civěli. Předsudky. Vína už jsem vypila tolik, že mě začaly napadat nesmysly o tom, že sedět tady s tebou možná není tak marné. Tys měl možná stejný pocit. Sice je to předem prohrané, ale stojí to za to. Cosi jsem vykládala, jako obvykle jsem si po alkoholu připadala moudrá, jakási obsažná, zkrátka schopná vyřešit s jiskřivou inteligencí všechny problémy světa. Šátrals po mé ruce, uhýbala jsem, nakonec jsem ti ji dala, měla jsem pocit, že to čekáš. Nechtěla jsem tvoje očekávání zkazit, občas zahlédnu v tvých očích kluka, kterým jsi kdysi byl. To je nadělení, s nímž si nevím rady. Taková, řekněme, nečekaná komplikace. Takže se podvolím. Občas to dělám. Podvolím se. Dokážu pochopit, co lidi potřebují. Trochu něhy. Proč ti ji nedat, nic mě to přece nestojí. Ráda dělám lidem radost a plním jejich představy. Jsem v tom nepřekonatelná. Občas si představuju, co bych v té a té chvíli ocenila já sama, a pak ty druhé podaruju. Ruce máš krásné. Beru tvoje útlé prsty, jeden po druhém, nádhera, dlouhé, oválné nehty, hotový klavírista, přemůže mě něha. Říkám ti, že máš pěkné ruce, a ty mi říkáš, že jsem pěkná celá. Podaří se ti vylít víno. Proč se tak bojíš, chci se zeptat, ale dělám, že nic nevidím, a zaháním špatné svědomí. Tlachali jsme, vykládals mi, jak tohle město nemá o kulturu zájem, a proto je jen dobře, že jsou tady lidi jako já. Já jsem vykládala jakousi historku z dětství, jak jsme byli se školou v městské galerii a tam byl obraz, nějaká mazanice určitě, ale tenkrát mě ten výjev uchvátil – osamělá rokoková židle u rozbouřeného moře. Měli jsme se pak ve výtvarce pokusit zachytit něco z toho, co jsme viděli, namalovala jsem tu židli, zatímco všichni si vybrali portréty nebo domy nebo mísy s ovocem. Učitelka mi jen řekla: „Pěkné, ale to sis nemohla vybrat něco veselejšího?“ Jenže mně se to líbilo, ten obraz ke mně promlouval, pořád jsem se k němu vracela, ta opuštěná židle mi něco šeptala, myslela jsem na to, jak se nějakým způsobem dostanu do toho obrazu a sednu si na tu židli a budu pozorovat zčernalé moře. Díky němu jsem mámě řekla, že bych chtěla malovat, a ona mě přihlásila do výtvarky, pak jsem si ale o umění radši četla, malovat neumím, líp jsem plavala, než malovala, usmívala jsem se na tebe prohnaně. Dokonce jsem vyhrála pár přeborů.

„Máš rád bazény? Já hrozně.“

„Ani nevím,“ odpovíš.

„Víš, co se mi líbí nejvíc? Když se plavecké dráhy odráží na hladině, pak si připadám, jako kdybych chodila po vodě.“

Doleješ mi, obdivně se na mě podíváš a vrátíš se k židli.

„Učitelky si myslí, že by tě mělo umění rozveselovat, jejich představa je, že půjdeš do galerie a budeš se bavit jako na estrádě, určitě jsi to namalovala moc krásně,“ natahuješ se po mé ruce. Jsem trochu nervózní, nerozumím tomu, co to tady vykládáš a co to tlachám já, s plaváním jsem skončila, protože otce už moje výsledky nezajímaly, a tak jsem neměla důvod pokračovat dál. Navíc se zdá, žes trochu zesmutněl, možná už bychom měli přestat s tím pitím. Zeptám se tě, kam by ses rád podíval, kdyby sis mohl vybrat cokoliv, protože mě nic lepšího nenapadne.

„Ani nevím. Líbí se mi sever. Ale už jsem dlouho nikde nebyl.“ Od tvého místa zavane studený vítr. Bodne mě u srdce.

„Já na Antarktidu. Chtěla bych vidět, jak vypadal svět těsně po stvoření.“

„To je hezké,“ upřeš na mě inteligentní oči. Ty brýle ti vážně sluší, víš to?

„Vtip je v tom, že takhle svět asi nevypadal,“ zasměju se.

„A jak vypadal?“

„Před sto miliony lety byl na Antarktidě deštný prales.“ Huhlám, motá se mi jazyk. „Taky tady, v Česku, vládly tropy. Dokonce jsme měli vlastního dinosaura. Obkresloval sis jako dítě dinosaury?“

„No jasně. Ty od Buriana. Měli jsme doma takovou knížku –“

Přeruším tě.

„Před čtyřmi sty miliony let se taky Země otáčela rychleji, dny byly kratší a rok delší. Svět se pořád mění, není to fascinující?“

„Je,“ přisvědčíš. „Zajímají tě takové věci?“

„Jo. Zajímají,“ nalívám se dál. „To jen teď si lidi myslí, že svět už se snad nevyvíjí, nebo co, že jsme z něj vytřískali to nejlepší a že bude vypadat tak, jak si právě zamaneme. Že se třeba na požádání zhroutí.“

„Máš naprostou pravdu,“ souhlasíš, držíš mou ruku a v očích ti vidím, že myslíš jenom na sex. A já se začínám bát. Jenže nejsem s to přinutit se jít pryč.

3.

Čekali jsme na taxíka, hladils mě po vlasech. Měls dost upito. Sledovala jsem lidi, jak nastupují a vystupují z tramvaje. Jeli jsme nočním městem, přes centrum, pak přes dělnickou osadu, projížděli jsme jakousi hlušinou lemovanou paneláky, socialistickými centry a obchoďáky. V dálce na nás blikaly nonstopy. Tlustý taxikář převaloval v puse párátko, z rádia se linuly hity osmdesátých let. Vzbuzovaly ve mně protivnou melancholii, před očima jsem měla třpytky, neony, růžové trikoty a ponožky v lodičkách. Matně jsem si uvědomila, že to jsou hity tvého mládí, které slyšíš s víc než desetiletým zpožděním. Z toho vína, co jsem do sebe nalila, mi hučelo v hlavě.

Město za okýnkem mi připomene Vorkutu. Hornické město v souostroví gulag. Šachty hloubily tři miliony vězňů za nelidských podmínek. Víc než půl milionu jich při těžkých pracích zahynulo. Teď ze země trčí kosti, holeně lidem křupou pod nohama. Město dávno zbankrotovalo.

Začnu štrachat v kabelce, vytahuju zrcátko. Obličej mám napuchlý, zelená jsem jak sedma, kruhy pod očima. Hotová smrtka.

Úplně jako ta v Bruselu, co jsme ji potkali s Davidem brzy ráno po příjezdu autobusem z Charleroi. Seděli jsme na ještě prázdném Grand-Place, lemovaném cechovními renesančními paláci, žvýkali bagetu, kterou jsme si koupili na nádraží. Vynořila se odněkud z postranních úzkých uliček plných restaurací vlastněných Araby. Na sobě měla dlouhý černý plášť, z půlky hlavy jí visely řídké popelavé vlasy (druhou polovinu měla vyholenou) a v kostnatém obličeji svítily dvě pusté oči. Hele, šťouchla jsem do Davida, když nás netečně minula. Nějaká fetka, pokrčil rameny. Potkali jsme ji ještě několikrát.

Uvědomím si tvoji ruku, jak mi mačká koleno. Cítím, jak mi teče tenký pramínek po stehně. Ještě chvíli a budu mít promočené kalhoty. Taxikář bůhvíproč zesílí rádio. Z města se stane šmouha. Líbáš mě a já zkouším, jestli by přece jen nešly otevřít ty dveře.

4.

Vytloukali jsme klín klínem. Líbily se ti moje dlouhé vlasy. Taky moje kunda. Nohy – ty nejvíc. Jsi jako medúza s těma nohama a vlasama, říkals a trochu se ti pletl jazyk. Líbí se ti, jak tě šukám? Chceš si s ním pohrát? Nejdřív jsem myslela, že jsem se snad přeslechla, ale pak ses zeptal znova. A znova. Určité věci ve mně vzbuzují odpor a nejvíc, když nade mnou chce někdo mít moc, ale přesto jsem opět řekla, ano, chci, ano, líbí se mi, jak mě šukáš. Ano. Ano. Ano. A vlastně se mi to trochu líbilo. Ale někdy si o tom promluvíme. Možná to je úchylka, přemítala jsem, budu na to muset opatrně, abych tě nezranila. Když jsme pak leželi vedle sebe, do pokoje dopadalo světlo pouliční lampy, schoulila jsem se do kouta, ale hlava se mi točila, musela jsem si každou chvíli sednout.

Možná jsem to protentokrát s tou zvědavostí přehnala. Ležels vedle mě, nebezpečí pominulo, trochu jsem se uklidnila, ale najednou pronesls: „S jednou bývalou jsme promilovali třeba osm hodin.“ To bolí! Copak jsi úplný idiot? Co mi to tady vykládáš? Kolik toho vydržíš? Je tma, nevidím tě, takže nevím, jestli jsi toho jenom moc vypil, nebo jsi debil, nebo obojí. Skoro vystřízlivím a vře to ve mně. S kým to tady vlastně ležím?!

Zařekla jsem se, že tohle je naposledy, co jsi mě tady viděl. A nezírej na mě, když se snažím spát! Cizí byt bzučel, divně voněl, z šera vystupovaly obrysy předmětů a nábytku i tvoje těžké tělo. Poznámka mi nešla z hlavy. Představa, že mě s někým srovnáváš, mě rozpalovala do běla. Mě? A s někým srovnávat? Mě? Nakonec usnu, ale odtáhnu se do rohu, aby ses mě nedotýkal. Začnu se propadat a jako ve snu si pomyslím, že tohle ti osladím tak, že na to v životě nezapomeneš. Budeš mě milovat tak, až ti budou kosti praštět. Kuju pikle a slíbím si, že tě zmáčknu jako pavouka.

5.

Ráno jsme se probudili, hlavu jsem měla jako střep, ty už jsi tančil kolem linky, chystals snídani. Míchaná vajíčka, jak jinak. Do místnosti dopadalo jasné světlo, vypadala příjemně zabydleně. Zavadila jsem očima o velkou knihovnu, která zabírala dvě zdi. Otočila jsem se na bok a spala až do poledne. Vajíčka už byla vychladlá, nabídls mi, že zajdeme na oběd. Soukala jsem se v ledabyle uklizené předsíni do bot, pohrával sis s klíči a sám pro sebe ses usmíval. Zavedl jsi mě do jakési podivné pizzerie; skličující místo vymalované oranžovou, smrad z pece se mi usadil ve vlasech. Zajímalo by mě, co je v tom druhém pokoji.

Žvýkala jsem pizzu s příliš tlustým těstem a mezi nohama pořád ještě cítila tebe. Tys vypadal vcelku spokojeně, ale tvář jsi měl po včerejšku strhanou. V tvém věku už to trochu trvá, než se vrátí do původního stavu.

Pak jsme šli na procházku, pizza mě tlačila v žaludku. Už abych byla doma. Vím, jak vypadáš, jak to děláš, už není potřeba nic zjišťovat. Vyprávěl jsi mi, že rád objevuješ místa, když se někde procházíš. Kus mýtiny nebo nějakého plácku. Hraješ si prý s myšlenkou, že jsi první, kdo vstoupil na neprobádanou půdu. Hraješ si ve svém věku na indiány?

Začalo mi být nepříjemně. Vzpomněla jsem si na tvé řeči o osmi hodinách a říkala si, že je na čase vypadnout. Před odjezdem jsem ti řekla, že tohle bylo poprvé a naposledy. A pokud ne naposledy, tak nečekej vztah. Stejně by neměl budoucnost. Jasně, chápu, loučil ses se mnou a oči se ti smály.

6.

Asi tři týdny jsem vedla obyčejný život a páteční historku jsem byla připravená vypustit z hlavy. Chodila jsem na jógu, do školy, do klubu, když jsem měla čas. Seznámila jsem se se spolužáky, oblíbila jsem si Janu, která vedla podobný život jako já. Jinak jsem trávila své dny v práci. Vzpomínky na tu noc jsem si zakázala, připadala jsem si jaksi ponížená. Na tvůj e-mail, v němž jsi mi děkoval za hezký večer, jsem neodpověděla.

„Co děláš o víkendu?“ zeptala jsem se jednou po pátečním ranním semináři Jany, se kterou jsme měly společný rozvrh. „Dneska jdu ještě do krámu a pak jedu domů. Táta má narozeniny.“ To mě otrávilo. Zase tu budu trčet sama. Byla lezavá zima, studený, vlhký podzim. Pátek jsem měla volný, takže jsem se pustila do seminárky, prošla e-maily, byl tam i ten tvůj, tři dny starý. Se slovy to umíš, ptáš se, jestli bychom se nemohli v pátek vidět, lichotíš mi, prý jsem jedinečná. Začala jsem si sepisovat osnovu. Do mysli se mi vtíral David, už zase. Začala jsem se trochu bát, setmělý pokoj vypadal ponuře. Platí ještě volný pátek? Platí.

Dala jsem si na sobě záležet. Ze zrcadla se na mě dívala líbezná tvářička. Česala jsem si dlouhé tmavé vlasy. Zkontrolovala prsa. Mohla by být větší. Nestojí za nic. Vzpomněla jsem si, jak se ti líbím, zabolelo mě v břichu. Prohlížela jsem se ze všech stran. Mám vážně hezké nohy. Ramena sice trochu kostnatá, ale paže dlouhé a štíhlé. No, nebylo to vůbec špatné, vážně. A tys to dokázal ocenit. Ještě chvíli jsem na sebe civěla. Oči jsem měla trochu skelné. Za okny už byla dávno tma, jen okna protějších paneláků svítila. Měla jsem dojem, jako by moje tvář zůstávala nějak dlouho v zrcadle, jako by se v něm zabydlela, žila si tam nezávislým životem a potměšile mě pozorovala. Jsi jen ženská, kterou opustil chlap, zkřivila se a ohrnula pohrdavě tu svoji pěkně vymodelovanou pusinku. Jen se přiznej. Poslal ti esemesku. Po třech letech vztahu. Nestálas mu ani za to, aby ti to řekl do očí. Drž hubu, zasyčela jsem na ni. Ale sluší ti to náramně, roztáhla ta pěkná tvář škodolibě ústa. Richard bude nadšený. Potlačila jsem slzy, abych si nerozmazala oči, a otočila se k ní zády.

7.

Tvoje prsty se natahují po mých stále naléhavěji. Neochotně je beru do svých. Jestli někde existuje peklo, tak je tam vyhrazené speciální místo pro lidi, kteří si zahrávali s láskou druhých. V čínské restauraci se nám nad hlavou vznáší rudé lampiony jako vzducholodě, v rohu je umístěno velké vyřezávané akvárium s oranžovými a rudými rybami, ptám se tě, jestli tě zajímá Asie. Zajímá. A zajímám tě já. Ujišťuješ mě, že všechno máš pod kontrolou, jen hezký večer, nic víc. Dáváš si záležet, tvoje věty dávají smysl. Víš přece, co si můžeš dovolit, co už ne. Co čekat, na co rovnou zapomenout. Pamatuješ si, co jsem ti řekla. Vnímáš to stejně. Vidím, že lžeš. Možná jsem ti neměla dávat tolik naděje. Pak se utěšuju, že je to tvůj boj, a vyprávím ti o Bruggách.

Usmíváš se na mě. Jsi jako velký psychoterapeut, jako urostlý bůh, jenž mě svlažuje konejšivou rosou svých moudrých slov. Vím ale, že na konci vyprávění bude účtenka s honorářem.

Venku před restaurací kouřím, fouknu ti kouř do obličeje, zatváříš se dotčeně. „Prosimtě, je to jen cigareta,“ posmívám se ti.

Začíná ve mně klíčit zlost. Otázka teď je, co s načatým večerem. Asi o dvě hodiny později si kleknu na všechny čtyři a nechám tě se dívat. Po chvíli dostanu strach, že z toho dostaneš infarkt.

8.

Tehdy, když jsem trávila víkendy u Richarda, jsem jezdívala každý víkend a některé všední dny na konec města do obchodního centra, kde jsem celé hodiny loupala pomeranče a cpala jablka do odšťavňovačů. V té době přišly do módy fresh džusy a bio a lokální potraviny, už od otvíračky se u stánku tvořily dlouhé fronty. Práci mi dohodila moje spolubydlící, byla jsem jí vděčná. Jednalo se o mizerně placené místo, v hlavě jsem měla vyhučenou díru, ale byla jsem ráda, že mám čím ucpat čas a za co zaplatit účet za telefon. Prodávala jsem smoothie lidem, kteří víkend co víkend pořádali nájezdy na obchodní centra, aby si nakoupili něco na sebe, snědli nudle od Vietnamců a koupili si kousek zdraví určeného fajnovějším lidem. Často to byli lidi z okolních vesnic. Pohrdala jsem všemi těmi chudáky. Připomínali mi někdy mě samotnou. Jednou jsem pozorovala dvě holky, asi čtrnáct let, příšerně zmalované, nervozitu zakrývaly neustálým chichotáním, křižovaly centrum napříč celý den, asi desetkrát prošly kolem našeho stánku. Nakonec poprosily o banánové smoothie, vylovily poslední drobné a daly si ho napůl. Náhle, když jsem jim podávala kelímek, uviděla jsem sebe se sestrou, jak jsme v podobném centru. Před dvěma dny jsme našly na zemi čtyři tisíce a krajské město, kde jsme vystoupily ze smradlavého autobusu, bylo na pár hodin naše. My, které jsme kdysi mohly mít všechno, na co jsme si vzpomněly, jsme třímaly v ruce tašky s logy a tvářily se vyjeveně a pořád trochu překvapeně. Celou dobu jsme pevně žmoulaly tašky a kontrolovaly jedna druhou, jestli jsme něco nezapomněly. Měly jsme hlad a žízeň, adrenalin v žilách, čekaly na zpáteční autobus.

Na poslední chvíli jsem okýnkem autobusu spatřila svoji nákupní tašku. Vyběhla jsem ven a měla pocit, že se na mě upírají všechny oči světa. Moje taška s hadry ze slev tam ležela, měla ožmoulaná ucha a já si náhle připadala jaksi uboze, jako by mě při něčem přistihli. Byl to jen okamžik, ostrý osten smutku v srdci, neurčitá hanba. Měla jsem dojem, že všichni vidí, vědí: Toto je dcera gamblera, která našla na zemi čtyři tisíce. Aby si mohla koupit obstojné oblečení, musela najít peníze na zemi, má hlad a žízeň a poslední drobné dala za bus, teď vymýšlí, jak vysvětlí matce nové hadry. Ano, už ví, půjčila si je od kamarádky. A víte, co je nejsměšnější? Je ze všeho najednou strašně vyčerpaná. Přijede domů, kde bude všechno bezprizorní jako vždycky, a jejich výlet už bude jen vzdálený, trochu neuvěřitelný výjev.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zpíváš, jako bys plakala.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.