N ovičok nebo kulka

Vyšlo také v tištěné verzi

Ondřej Kundra

Novičok nebo kulka – e-kniha

Copyright © Paseka s.r.o., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © Ondřej Kundra, 2021

ISBN tištěné knihy: 978-80-7637-219-1

ISBN ePUB: 978-80-7637-234-4

ISBN MOBI (Kindle): 978-80-7637-236-8

ISBN PDF: 978-80-7637-235-1

Mým zdrojům

Předmluva

V podvečer 17. dubna 2021 česká vláda oznámila, že policie odhalila příčinu masivního výbuchu muničního areálu ve Vrběticích. O sedm let dříve tu došlo k sérii explozí, při nichž zahynuli dva čeští občané a obyvatelé přilehlé vesnice a blízkého okolí museli být evakuováni, protože desítky tun vybuchlé munice létaly do vzdálenosti stovek metrů. Likvidace havárie a vyčištění oblasti stálo český stát téměř miliardu korun. Jak vyšlo díky práci české policie a Bezpečnostní informační služby (BIS) najevo, nejednalo se o havárii, ale o sabotáž spáchanou příslušníky ruské vojenské rozvědky GRU.

V té době jsem intenzivně pracoval na dokončení této knihy. Inspirovala mě k ní jiná násilná akce ruské FSB ze srpna 2020, kdy mě u snídaně překvapila zpráva – Alexej Navalnyj, jeden z nejvýraznějších členů ruské opozice, byl otráven. Současné dění v Rusku sleduji řadu let. Přesto mě útok na Navalného velmi zaskočil. Opravdu za ním stály ruské tajné služby, jak ihned spekuloval zahraniční tisk? Pokud by tomu tak bylo, riskoval by Putin ostré reakce západních států a další ekonomické sankce? Nebyl to spíš někdo z ruských mafiánů nebo oligarchů, kterým opozičník drze šlápnul na kuří oko, když o nich natočil jedno ze svých investigativních videí? A proč útok přišel právě teď?

Řekl jsem si, že tentokrát nechci o případu jako obvykle napsat jen další sérii článků. Pokud stály za otravou Navalného ruské tajné služby, znamenalo by to, že ruská vláda v čele s prezidentem Putinem překročila další linii. I když už tu byl precedens – 27. února 2015 byl v centru Moskvy zastřelen opoziční politik a bývalý ruský vicepremiér Boris Němcov. Přestože se i tehdy spekulovalo o vině ruských tajných služeb, odsouzen byl Čečenec Zaur Dadajev. Nikdy nebylo potvrzeno, kdo rozkaz k vraždě vydal. Chtěl jsem proto útok na Navalného a další případy podezřelých vražd zasadit do kontextu a pochopit, proč by Vladimir Putin, potažmo ruská vláda, sahali k tak brutálním prostředkům. To jsem ještě netušil, jak doslova výbušná kauza zasáhne přímo Českou republiku.

Mým cílem není podat vyčerpávající analýzu ruských tajných služeb. Chci jen na konkrétních případech ukázat, jak dnes hlavně ruská kontrarozvědka FSB a vojenská rozvědka GRU pracují. A to skrze nejvýraznější případy, jako jsou právě útoky na Alexeje Navalného, na dvojitého agenta Sergeje Skripala, na bývalého agenta FSB Alexandra Litviněnka a další podobné atentáty, o kterých jsem jako reportér psal už dříve do svého domovského týdeníku Respekt.

Spolupracoval jsem při tom s mezinárodní investigativní skupinou Bellingcat a vedl rozhovory s desítkami investigativních novinářů, politiků, se členy tajných služeb a dalších bezpečnostních složek. Jejich svědectví a předložené důkazy vyjevují, že za těmito akcemi skutečně stojí ruské tajné služby a jejich speciální komanda, která mohou na cizím území operovat jen se souhlasem Kremlu v čele s ruským prezidentem. Jde o propracovaný systém likvidace těch, kteří jsou označeni za zrádce, nepřátele režimu, odpadlíky nebo prostě jen nepohodlné oponenty. A do teritoria, v němž působí, samozřejmě spadá i Česká republika.

1. Strana šejdířů a zlodějů

Bylo brzy ráno 20. srpna 2020. Pod letadlem ruských aerolinií S7 se po vzletu z Tomsku rozprostřela krajina západní Sibiře. Nekonečné lesy jsou tam na konci srpna temně zelené a pohled na ně musel vyvolávat uklidňující pocit. Oddával se mu jistě i Alexej Navalnyj, který se po dvoudenní pracovní cestě vracel zpět do ruské metropole. Sibiřské regiony navštívil proto, aby tam na mítincích před blížícími se komunálními volbami osobně podpořil kandidáty, již měli šanci dostat se ve vybraných městech na posty radních a po letech nadvlády ruského prezidenta Vladimira Putina a jeho strany Jednotné Rusko zformovat politickou opozici.

Zničehonic ale Navalného paralyzovalo nesnesitelné horko. Požádal kolegyni o kapesník a znaveně si utíral orosené čelo. Pak zamířil na toaletu. Chtěl se opláchnout, doufal, že ho to probere. Jeden z cestujících, který mobilem z okna natáčel záběry Sibiře hluboko pod nimi, náhodně zachytil poslední okamžiky, kdy byl Navalnyj ještě při vědomí. Než došel na toaletu, zhroutil se v uličce a bolestivě úpěl.

Na palubě letadla nastala panika. Letušky přiběhly s lékárničkou a marně Navalného oživovaly. Bylo jasné, že jeho zdravotní stav je velmi vážný. Kapitán letadla se proto rozhodl pro neplánované přistání v nejbližším větším městě, kterým byl jihosibiřský Omsk. Zvolil nejkratší možnou trasu, šlo o minuty. Část cestujících byla k dramatu netečná, dál si hráli hry na svých elektronických přístrojích, jiní dávali najevo nelibost, že cesta potrvá výrazně déle, než plánovali.

Spolupracovníci Navalného byli v šoku. Nikdo z nich nepochyboval, že jde o pokus o vraždu. Letadlo začalo klesat na přistání. Otrávený opoziční politik při transportu do sanitky ležel bez známek života na boku. Další náhodné video zachytilo jeho bolestí zkřivenou tvář.

Snímek Alexeje Navalného v kómatu obletěl svět. Poslední, kdo s ním mluvil, byla jeho tisková mluvčí Kira Jarmyšová. „Alexej má toxickou otravu,“ napsala na svůj twitterový účet krátce po přistání. „Před rokem, když byl ve vězení, ho otrávili a očividně mu to udělali znovu. Nyní je v bezvědomí.“

Vše nasvědčovalo tomu, že Alexej Navalnyj tentokrát vražedný útok nepřežije.

Na Rudém náměstí stojí sousoší dvou lidí, kteří nejsou mimo Rusko příliš známí. Jejich jména znějí Kuzma Minin a Dmitrij Požarskij. Každý rok počátkem listopadu přichází k bronzovým sochám Vladimir Putin, většinou spolu s hlavou pravoslavné církve patriarchou Kirillem a dalšími hodnostáři. Putin položí květiny a pohovoří s církevními zástupci. Žádné další větší ceremonie se nekonají. Jde o Den národní jednoty, nový svátek, který Putin zavedl v roce 2005. Dříve se v listopadu slavilo vítězství Velké říjnové socialistické revoluce.

Kníže Požarskij se zapsal do ruských dějin, když se jako nižší šlechtic neváhal postavit do čela vojska v tzv. období zmatků, smutných desetiletích na přelomu 16. a 17. století. Dynastické spory a povstání tehdy doprovázela neúroda a hladomor a oslabení Ruska využily sousední země. Roku 1611 k velkému ruskému ponížení okupovalo Kreml polsko-litevské vojsko. Požarskij tehdy vedl povstání vlastenců a nečekaně dobyl Moskvu zpět. S obklíčenými nepřáteli neměl soucit. Slíbil jim beztrestnost, pokud se vzdají. Když to udělali, většinu jich povraždil.

Cílem Požarského ovšem nebyla milosrdná gesta, nýbrž povznesení Rusi a sjednocení ruského lidu. Národ se semkl kolem nastupující dynastie Romanovců a země se vydala na cestu ke skutečnému impériu. Sám Požarskij pak ustoupil stranou a dožil jako vážený, majetný člověk, na něhož se nezapomnělo. Když v roce 2012 Rusko porazilo ve fotbale výběr Polska, rozvinuli ruští fanoušci v ochozech transparent s jeho portrétem. „Tohle je Rusko,“ stálo na něm.

Vladimir Putin se sice Požarskému klaní, ale nezdá se, že by si z něj bral příklad. Aspoň ne v tom smyslu, že by věděl, kdy včas ustoupit stranou. V roce 2018 ve zmanipulovaných volbách počtvrté vyhrál, a to s rekordním výsledkem. Získal 77 procent hlasů při osmašedesátiprocentní účasti, oficiálně pro něj tedy hlasovalo zhruba 52 procent oprávněných ruských voličů.

V podstatě doživotní vládu mu pak umožnilo vyhlášení právně rozporuplného plebiscitu v létě 2020, jež vedlo ke změně ústavy. Ta mu teď umožňuje stát v čele Ruska dalších 12 let, přičemž současný mandát mu skončí za tři roky. V úřadu tak bude moci být až do roku 2036, a pokud toho využije, překoná o dvanáct let nejdéle sloužícího sovětského vládce, diktátora Josifa Vissarionoviče Stalina. Na konci jeho dlouhého mandátu by Putinovi bylo 84 let.

Paralely s mužem z bronzového sousoší jsou zřetelnější, uvažujeme-li o Putinově historické roli: současný prezident v očích veřejnosti zachránil Rusko z neveselého „období zmatků“ a národního ponížení po rozpadu Sovětského svazu v devadesátých letech a proměnil zemi opět v hrdou velmoc.

„Putin není pro většinu Rusů jenom prezidentem, ale skutečným zakladatelem postsovětského ruského státu,“ napsali ve své studii „The arrival of post-Putin Russia“ (Zrození postputinovského Ruska) přední bulharský politolog Ivan Krastev a bývalý ruský disident Gleb Pavlovskij. „Od ruské anexe Krymu průzkumy veřejného mínění naznačují, že Rusové vnímají Putina spíše jako postavu historických rozměrů než jako voleného politika. O Putinovi se nedebatuje, v podstatě nikdo nezpochybňuje jeho prezidentskou legitimitu. Putin je konstanta, obraz na zdi, který už není možné sundat.“

Ten obraz je ovšem stále temnější a hrozivější. Když se před dvaceti lety stal ruským prezidentem neznámý důstojník tajné služby KGB a lokální aparátník Vladimir Putin, nikdo nevěděl, jak dlouho zůstane u moci. Poměrně brzy ale začalo být jasné, že s jeho nástupem se Rusku zavírají dveře k proměně v modernější otevřenou společnost, které se před těžce zkoušenou zemí nakrátko a chaoticky otevřely za Putinova předchůdce Borise Jelcina. Nový prezident se vydal opačným směrem: rozpad totalitního Sovětského svazu prohlásil v roce 2005 v poselství Federálnímu shromáždění za největší geopolitickou katastrofu 20. století. Později své prohlášení zjemnil, když řekl, že „kdo lituje rozpadu SSSR, nemá rozum, ale komu to není líto, nemá srdce“. Zároveň však metodou hybridní války ovládl Podněstří, Abcházii a Jižní Osetii, anektoval Krym, udržuje zamrzlý konflikt ve východních částech Ukrajiny a jeho represivní aparát daleko více než kdy dříve používá násilí proti svým protivníkům.

Pro Evropany to začalo zprvu nevzrušivě, vzdálenými vraždami čečenských separatistických bojovníků na konci devadesátých let. Jenže pak za záhadných okolností začali umírat známí ruští investigativní novináři, Putinovi političtí oponenti a kritici nápadně často vypadávali a vypadávají z oken – naposledy v roce 2018 Maxim Borodin, který psal o úmrtích ruských žoldáků v Sýrii. V roce 2015 byl na dohled Kremlu zastřelen tehdejší vůdce protiputinovské opozice Boris Němcov a neúspěšně otráven opozičník Vladimir Kara-Murza.

A násilí ruských tajných služeb expandovalo i do Evropy: děsivou smrtí po otravě radioaktivní látkou zemřel v roce 2006 v Londýně bývalý důstojník ruské tajné služby a Putinův zarputilý kritik Alexandr Litviněnko. V Bulharsku agenti ruských tajných služeb v roce 2015 otrávili tři významné bulharské obchodníky se zbraněmi, o rok později se v Černé Hoře neúspěšně pokusili o atentát na tehdejšího prozápadního premiéra Mila Djukanoviće, který usiloval o připojení své země k NATO, v roce 2018 v britském Salisbury otrávili nervově paralytickou látkou novičok bývalého ruského agenta Sergeje Skripala, o rok později zastřelili uprostřed Berlína dalšího Putinova oponenta Zelimchana Changošviliho. Opozičník Alexej Navalnyj měl být zatím poslední obětí.

Navalného spolupracovníci od počátku nepochybovali, že atentát byl proveden se souhlasem ruského prezidenta. „Ve vertikálním dělení moci v Rusku prezident rozhoduje o všech důležitých věcech. Pokus o vraždu vůdce opozice, který má dopad na dění uvnitř země a ovlivňuje vztahy s Evropou nebo Amerikou, takovou záležitostí nepochybně je,“ řekl mi týden po Navalného otravě opozičníkův hlavní ekonomický poradce Vladimir Milov. „Navíc nervovými látkami, které byly proti Navalnému použity, disponuje pouze Putinovi podřízená kontrarozvědka FSB,“ dodal.

Stejně to vidí i znalec Ruska, americko-britský finančník William Browder, který na Západě usiluje o zařazení zkorumpovaných představitelů ruské moci na různé sankční listiny. Zprvu jako byznysmen v Rusku dlouho podnikal, ale pak jej srážky s režimem proměnily v protiputinovského aktivistu. Browder se domnívá, že Putinovi vadila Navalného rostoucí popularita – proto svého oponenta nebo členy jeho rodiny nechával krátkodobě zavírat do vězení. Nikdy to ale nebylo nadlouho, bál se, aby to neaktivizovalo více jeho podporovatelů. „Teď se ovšem něco důležitého změnilo,“ vysvětloval mi při jednom z našich hovorů.

Browdera přesvědčily ekonomické výsledky, že kvůli masivnímu rozšíření nákazy koronavirem se ekonomika v Rusku propadla výrazněji než jinde a že to v neklidné společnosti ještě více zvýšilo napětí. Navíc poté, co kvůli zfalšovaným volbám došlo v srpnu 2020 k lidové revoluci v sousedním Bělorusku, se prý Putin začal obávat, aby jiskra neposlušnosti nepřeskočila do Ruska, na jehož dálněvýchodním okraji v té době už několik týdnů opakovaně demonstrovaly proti Moskvě tisíce lidí. „Putin v Navalném nepochybně vidí člověka, který by povstání mohl zažehnout,“ myslí si Browder.

Navalnyj ovšem není jen významným konkurentem ruského prezidenta. Populární opozičník se vládnoucí elitu v Rusku snažil oslabovat upozorňováním na její zkorumpovanost, kterou dával do kontrastu s chudobou, v níž žije většina tamní střední a nižší třídy. Na svém youtubovém kanále pravidelně publikoval videa se zásadními korupčními odhaleními, ve kterých zdokumentoval mnohasetmiliardové nelegální majetky vládních představitelů. Zjistil například, že tehdejší předseda vlády Dmitrij Medveděv vlastní prostřednictvím sítě charitativních nadací ovládaných blízkými spolupracovníky obrovské pozemky, horská střediska, byty, jachty a další luxusní majetek. Nebo odhalil, že rodina někdejšího generálního prokurátora Jurije Čajky má vazby na vražedný gang, namočila se do nelegální privatizace a neprůhledných stavebních zakázek. A i ona je obklopena velkým jměním, jako je řecký hotel nebo vila ve Švýcarsku.

Podobně třaskavá zjištění se týkala i různých regionálních představitelů Putinova Jednotného Ruska nebo místních oligarchů. Součástí jeho poslední cesty do Tomsku, jak mi řekli jeho spolupracovníci, mělo být natáčení dalšího podobného videa. Těch, kteří se ho báli a mohli mít motiv mu ublížit, bylo tedy hodně. Politoložka Taťjana Stanovaja ve svém článku pro think tank Carnegie Moscow Center krátce po atentátu na Navalného upozornila, že možné iniciátory jeho otravy lze rozdělit do dvou skupin. První představují ti, na které se zaměřoval ve svých investigativních reportážích – buď se mu mohli chtít pomstít, nebo ho chtěli zastavit před zveřejněním dalších videí. Do druhé skupiny pak zařadila osoby, které chrání Putinův režim, jenž z jejich pohledu není již nějakou dobu schopný řešit hrozby takového druhu, jaký představuje třeba právě Navalnyj.

„V roce 2015 na ulici přímo pod zdmi Kremlu zavraždili jiného výrazného opozičního politika, Borise Němcova. Jeho vraždu zorganizovali lidé, kteří měli pocit, že silové složky země nedělají svou práci. Také útočníci na Navalného možná považovali za nutné zasáhnout ve chvíli, kdy politická moc nedokáže jednat uprostřed rostoucí nejistoty ve společnosti,“ píše Taťjana Stanovaja v souvislosti s tím, že v Rusku vytrvale dochází k rozkladu státního monopolu na použití síly. „Hráči na neformálním trhu prozatímních ‚ochranných služeb‘ se stále častěji pohybují na území, které bývalo doménou bezpečnostních složek. Různé klany mezi sebou bojují o šanci stabilizovat a chránit režim, přičemž opozice je nejsnadnějším cílem.“

I když v prvních týdnech nebylo jasné, kdo za atentátem stojí, jedna věc byla od začátku zjevná – pokus o vraždu Navalného ukazoval na nebývalou degradaci autoritářství v Ruské federaci. Putinův režim, respektive s ním spojení lidé, považoval za nezbytné sáhnout k exemplárnímu násilí. Už si nevystačil s běžnými diskreditačními akcemi proti svým protivníkům, jako bylo jejich očerňování v médiích, falešná obvinění ze zpronevěry, různé formy represe nebo volební podvody. Je zjevné, že nástrojem Putinova režimu pro řešení politických a společenských sporů je nyní i vražda.

Alexej Navalnyj se stal výraznou tváří opozice po svém vystoupení v rozhlasové talk-show známého moderátora moskevského rádia Finam Jurije Proňka. V roce 2011 se v ní utkal s nepříliš známým poslancem vládní strany Jednotné Rusko Jevgenijem Fjodorovem.

„Jak se vám jeví Jednotné Rusko?“ zeptal se tehdy novinář Navalného.

„Velice špatně,“ řekl bez zaváhání Navalnyj a žmoulal přitom pásek svých hodinek. „Je to strana šejdířů a zlodějů. Každý vlastenec je povinen – ano, já jsem vlastenec – udělat všechno pro to, aby tato strana byla zničena,“ dodal po krátké odmlce.

Navalnyj se svou zkratkou „šejdíři a zlodějové“ trefil do nálad velké části ruské veřejnosti. S přímočarou drzostí pojmenoval, co mnoho lidí dlouhodobě pálilo: všudypřítomnou korupci rozežírající společnost. Například studie Deutsche Bank z roku 2015, založená na údajích z ruské centrální banky a Bank of England, tvrdí, že od roku 2006 ruští oligarchové přesunuli prostřednictvím tajných offshorových transakcí do Velké Británie, jedné ze svých nejoblíbenějších zahraničních destinací, kde perou černé peníze, v přepočtu skoro tři biliony korun, některé z nich skončily v nákupech nemovitostí. V roce 2020 se Rusko umístilo ze 180 zemí na 129. místě v indexu vnímání korupce, který sestavuje protikorupční organizace Transparency International. V Evropě jde o jednoznačně nejzkorumpovanější zemi.

S přibývajícími roky Putinovy vlády bylo přitom stále jasnější, že se především mnoho ruských vládních úředníků a politiků topí v nebývalém korupčním luxusu, jejich děti studují na drahých univerzitách na Západě, kde jejich rodiče zakoupili další přepychová sídla. Přesvědčil jsem se o tom na vlastní oči v roce 2018, když jsem v Londýně pátral po majetku zkorumpovaných ruských elit. Mimo jiné jsem se tehdy ocitl v ulici Highgate West Hill v severozápadní části Londýna. Stál jsem před popisným číslem 39, kde se nachází druhý největší obytný dům anglické metropole, hned za Buckinghamským královským palácem.

V 18. století tu stálo šlechtické sídlo, ve dvacátých letech 20. století na jeho základech vznikl zámek Witanhurst, který si pořídil pro soukromé potřeby magnát Arthur Crosfield, výrobce mýdla.

Místo vždy přitahovalo pozornost nejen pro svoji architektonickou krásu, ale i nádherné výhledy. Z rozlehlých zahrad lze odtud dohlédnout na velkou část londýnského centra a svého času se sem chodila kochat i budoucí královna Alžběta. Majitelé Witanhurstu, ukrytého v zeleni vzrostlých stromů, bývali různí známí boháči z anglické společnosti, ale to se v roce 2008 změnilo. Sídlo tehdy koupila neznámá offshorová společnost Safran Holdings Limited se sídlem na Britských Panenských ostrovech.

Dlouho se nevědělo, kdo je majitelem. Teprve před časem časopis The New Yorker zjistil, že firma je spojena s ruským oligarchou Andrejem Gurjevem, jedním z největších světových výrobců hnojiv, který se pohyboval v blízkosti ruského prezidenta. Cena domu, který Gurjev získal, se odhaduje na devět miliard korun. Transakce proběhla v tichosti, nový majitel chtěl zůstat v utajení. Znalci londýnského realitního trhu mi na základě svých informací řekli, že podle jejich domněnek může být koncovým majitelem dokonce sám Putin. Ve Witanhurstu měl nocovat během své návštěvy olympijských her v Londýně v roce 2012.

Sídlo má pětadvacet pokojů s pozlacenými stropy, bazén, sedmdesát metrů dlouhý baletní sál, masážní pokoje, tělocvičnu, kadeřnický salon, jacuzzi a spoustu dalších vymožeností. A zároveň je dokonalé po stránce soukromí: dostat se za vstupní brány Witanhurstu je pro běžného smrtelníka v podstatě nemožné. Přes dvoumetrovou cihlovou zeď není do vnitřního areálu z žádné strany vidět a vjezd uzavírají dvoje železná vrata. Ostraha nenechá nikoho ani nahlédnout dovnitř a o majiteli se rozhodně nechce bavit. „Odejděte,“ vykázala mě nekompromisně.

Stejně tak mě odmítl i mluvčí Andreje Gurjeva Samuel VanDerlip, kterého jsem požádal o rozhovor. Když jsem se zeptal, kolik jeho šéf, jeden z třiceti nejbohatších Rusů, za Witanhurst zaplatil, sdělil mi, že to není veřejná věc: „Odpovědí je, že nebudeme reagovat.“

Gurjev rozhodně není jediný ruský oligarcha, který v Londýně přes neprůhledné firmy vlastní nemovitosti v miliardové hodnotě. Britské úřady v souvislosti s pohádkovými majetky některých ruských boháčů mluví o tom, že pořízení velké části z nich souvisí s praním špinavých peněz, ke skutečně podrobnému prověření ale chybí politická vůle.

Důvod dlouhodobé britské laxnosti k toxickým investicím z Ruska má své kořeny hluboko v historii. Už v době, kdy byla Velká Británie koloniální mocností, zbohatla řada Britů na otrocké práci v zámořských državách. Peníze vykoupené zneužíváním lidí tekly ve velkém do britské metropole a ta z nich prosperovala. Nikdo přitom neměl příliš velký zájem zkoumat, co je za nimi. Vějíř vysvětlení je samozřejmě komplexnější. Podle Olivera Bullougha, experta na praní špinavých peněz, který svědčil na téma „ruské korupce“ a jejího vlivu na Velkou Británii v roce 2018 před zahraničním výborem britského parlamentu, byla dalším mezníkem polovina minulého století.

Druhou světovou válkou oslabená Velká Británie se snažila zvednout z popela, libra byla slabá a londýnské finanční centrum City bylo frustrované, že většina důležitého byznysu se odehrává v zámoří na burze na Wall Street. Tyhle těžké doby se kryly s přemýšlením sovětského vedení, kam svěřit své valutové rezervy. Amerika jako úhlavní nepřítel nepřipadala v úvahu. Británie nabídla jako alternativu své City, a to bez větších kontrolních omezení a zvědavosti, o jaké peníze přesně jde. V padesátých letech vznikla britská offshorová teritoria na ostrovech v kanálu La Manche – Jersey, Guernsey, Sark a Alderney –, přes něž se sovětské finance převáděly. Byl to výhodný systém, jímž Británie získávala finance a Sověti možnost maskovat přesuny špinavých peněz na Západ. „I moskevská centrální banka měla vytvořenou skořápkovou společnost na ostrově Jersey, sloužila představitelům vlády k ukrývání peněz. A City začalo bohatnout. Odvrácenou stranou bylo, že do Londýna pronikali různí kleptokrati a začali si tuhle zemi kupovat,“ řekl mi během rozhovoru v Londýně Oliver Bullough.

Domy, které ruští miliardáři v Londýně vlastní, pokrývají plochu o velikosti deseti Václavských náměstí. Rusové se koncentrovali hlavně v oblastech nedaleko královnina Buckinghamského paláce, obývají honosná sídla ve čtvrtích Mayfair a Belgravia. Ulicemi projíždějí luxusní vozy, na relativně malém prostoru je k vidění světově nejhustší koncentrace naleštěných rolls-royceů, bentleyů, jaguarů, astonů, ferrari nebo porschí. Část místních ruských miliardářů zbohatla v nepřehledných devadesátých letech, kdy byl prezidentem Boris Jelcin a privatizovaly se velké státní podniky, což provázela korupce a rozkrádání kryté politickými konexemi. Druhá generace ruských oligarchů a miliardářů se zrodila za vlády Vladimira Putina. Jde o lidi z okruhu jeho známých z KGB, které s sebou současný prezident vytáhl do nejvyšších politických pater.

Řada ruských miliardářů své britské nemovitosti využívá nicméně jen několikrát do roka. „Uložili v nich své peníze. A zároveň tím, že tu jsou, získali na Západě status, že jsou bezproblémoví. A že tu mohou podnikat,“ vyprávěl mi v jedné z londýnských kaváren Vladimir Ašurkov, ruský finančník, který před časem odešel ze své rodné země, aby se také usadil v britské metropoli. Nikoli však proto, aby tu ukryl své peníze. Dokud pobýval v Rusku, spolupracoval s Alexejem Navalným na rozkrývání korupce mocných Rusů. V poslední době se mu ale pokračování v téhle misi doma jevilo natolik riskantní, že raději odešel do exilu, odkud Navalnému dál pomáhal. Navalnyj dál v Rusku pokračoval ve svém boji a v několika odhaleních upozornil mimo jiné i na londýnské nemovitosti ruské vládnoucí elity.

Boj proti korupci je v Rusku nebezpečná věc, zvlášť pro toho, kdo jej vede zevnitř Ruska. „Alexej způsobuje hmatatelné škody zkorumpovaným, kriminálním a křivým úředníkům, kteří nejsou zvyklí, aby jim někdo stál v cestě. Je to velmi nebezpečné,“ komentoval v roce 2011 jeho aktivity pro časopis The New Yorker podnikatel a opoziční blogger Anton Nosik. Nešlo jen o plané strašení. V roce 2009 zemřel v ruském vězení po vykonstruovaném procesu sedmatřicetiletý ruský právník a otec dvou malých dětí Sergej Magnitskij. Odhalil totiž, kdo miliardáři Browderovi v Rusku ukradl dvě stě třicet milionů dolarů – šlo o organizovanou skupinu daňových úředníků, zaměstnanců ministerstva vnitra a lidí s vazbami na kontrarozvědku FSB. Magnitského ve vězení mučili, a protože mu nebyla poskytnuta lékařská péče, zemřel na vnitřní krvácení.

Jeho případ nebyl ojedinělý a Alexej Navalnyj to celé roky sledoval velmi zblízka. Často to byli lidé, s nimiž se osobně setkal, spolupracoval s nimi nebo je znal z jejich veřejného působení. „Tomu, co dělá, věří. Usiluje o lepší zemi pro sebe a své děti, i když tím zatraceně riskuje,“ vyprávěl mi o svém příteli v londýnské kavárně Vladimir Ašurkov. Kde se v něm ale tahle sebevražedná odvaha vzala?

Alexej Navalnyj se narodil v červnu 1976 poblíž Moskvy v uzavřeném vojenském městě Butyni. Jeho otec Anatolij pracoval v Rudé armádě jako komunikační důstojník, matka Ljudmila byla vystudovaná ekonomka a přesvědčená komunistka. Navalného babička z otcovy strany byla ukrajinská rolnice a Alexej trávil letní prázdniny na její chalupě na venkově nedaleko Černobylu. Na konci dubna 1986, když mu bylo deset let, zavolal Alexejově matce strýc a řekl jí, ať to léto svého syna na Ukrajinu neposílá, protože došlo k výbuchu v černobylské jaderné elektrárně. Ukrajinská část rodiny byla později ozářením zdravotně postižena a tragédie se stala součástí historické paměti příbuzných.

Dětství Navalnyj trávil v Moskevské oblasti, střídavě ve městech, kde sloužil jeho otec. Ve škole vynikal, byl schopný, talentovaný student, který podle svědectví spolužáků učitelům vždy poměrně otevřeně říkal, co si myslí. A nepochybně byl i velmi citlivý.

„Musel jste být dítě, abyste vnímal tu nenormálnost, jež nás obklopovala. Pokrytectví bylo všude, ale dospělí to už skoro ani nepostřehli,“ řekl Navalnyj svému příteli Konstantinu Voronkovi, autorovi jeho biografie Aleksei Navaľnyi: Groza zhulikov i vorov (Alexej Navalnyj: Postrach šejdířů a zlodějů, 2012).

V roce 1993 nastoupil na Ruskou univerzitu družby národů v Moskvě, kde často studovali studenti ze spřátelených třetích zemí, a vybral si právo. Později popisoval roky strávené na vysoké škole jako nezajímavé a neinspirativní a univerzitu jako místo, kde bylo možné zajistit si zkoušku za padesát dolarů. Na škole Alexej Navalnyj úspěšně promoval v roce 1998, ještě při studiu si přivydělával v moskevské realitní společnosti, kde se poprvé blíže seznámil s byznysem. V roce 2002, kdy získal na právech magisterský titul, ho svět peněz přitahoval stále víc. Začal se zabývat obchodem s akciemi a oženil se se svojí velkou láskou Julií Abrosimovou, ekonomkou, s níž se seznámil na letní dovolené v Turecku. Žili život běžných Rusů a s dětmi bydleli na moskevském předměstí hodinu cesty od Kremlu.

V roce 1999, když nemocemi a alkoholismem vyčerpaný prezident Boris Jelcin začal ztrácet na síle, vstoupil Navalnyj do politického hnutí Jabloko, kde se sdružovali převážně ruští liberálové, ke kterým svými svobodomyslnými postoji patřil. Strana se však utápěla ve vnitřních svárech, a Navalnyj se navíc později s Jablokem rozešel kvůli svým nacionalistickým názorům. Spoluzaložil totiž hnutí Národ, které vystupovalo proti přistěhovalcům z Kavkazu, účastnil se pochodů ruských nacionalistů, kde se běžně skandovalo „Rusko pro Rusy“, a tím si znepřátelil řadu blízkých lidí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Novičok nebo kulka.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.