Uprostřed

Vyšlo také v tištěné verzi

Martin Selner

Uprostřed – e-kniha

Copyright © Paseka, 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © Martin Selner, 2022

ISBN 978-80-7637-326-6 (Paseka)

ISBN 978-80-88429-45-6 (Pasparta)

ISBN ePUB: 978-80-7637-377-8

ISBN MOBI (Kindle): 978-80-7637-378-5

ISBN PDF: 978-80-7637-377-8

Následující příběh se nikdy nestal…

přesto je mi něčím blízký.

Vynechané scény I.

Pátek večer, sraz máme v našem oblíbeném baru. Kdysi to byl jen můj oblíbený bar. Pak místo, kde jsme se pravidelně scházeli. Později náš oblíbený bar, až se z něho nakonec mělo stát místo, kterému se budu raději vyhýbat. S bary je to totiž jako s lidmi – dříve nebo později musíte zaplatit.

Přátelé mi říkají, že mám problémy s dochvilností. Někteří k tomu přidávají i alkohol. Kamarádka psycholožka mě označila za pasivně agresivního jedince. Já si to ale nemyslím. Je mi prostě jen jedno, jestli přijdu včas nebo jestli si dám o skleničku víc. Aktivní lempl se zájmem ve víně by byl asi trefnější termín.

Takže teď jdu pozdě. Čeká na mě před vchodem v dlouhém černém kabátu. Sluší jí to. Dlouhé tmavé vlasy má pečlivě vyžehlené, protože ví, že to tak mám rád. Naštěstí neprší, a tak to účes nezničí. Pečlivě nalíčené řasy, červená rtěnka… Nic neponechala náhodě. A voněla. To jsem na ní miloval asi nejvíc. Voněla sladce. Myslím, že právě tak na lidi působí – sladce a zároveň sexy. Vždycky mi připomínala Monicu Bellucci. Miluju Monicu Bellucci. Vedle ní jsem si nepřipadal jako Martin, ale jako někdo, s kým chodí Monica Bellucci.

Časem mi pak bude dělat největší problém zapomenout její vůni. Když potkám někoho, kdo používá stejný parfém, bude se mi svírat žaludek.

Políbí mě na tvář a vzápětí mi starostlivě utře stopy rtěnky. „Nečekáš na mě dlouho?“ zeptám se zbytečně. Vždycky chodila o něco dřív, ať už šla kamkoliv. I když čekala na mě a věděla, že já včas rozhodně nepřijdu. Dokonce i hodinky si nařizovala o pět minut napřed. Nechtěla na sebe nechat čekat. A jak to vím? Protože jsem s ní chodil. Teď už spolu jenom spíme.

„Jen chvilku, to je dobrý,“ odpoví.

Ano, jsme přátelé, co spolu občas stráví noc. Dle encyklopedie, tedy internetu, je přátelství vztah spojující dvě nebo více osob na základě vzájemných sympatií, které nemají sexuální charakter. No, a my jsme přátelé s charakterem.

„Vypadáš úžasně,“ neskrývám obdiv. „Sluší ti to snad ještě víc než kdy jindy.“

„Děkuju,“ odpoví a usměje se, sklopí oči, dokonce se trochu začervená. Ale nezdá se, že by ji můj kompliment nějak zvlášť potěšil, spíš jako by ji přivedl do rozpaků. Už je prostě taková, málo si věří. Vlastně se mi tahle část její osobnosti líbí, vzbuzuje ve mně ochranitelské pocity.

Zavěsí se do mě a vejdeme. Personál nás zdraví jako pravidelné hosty, kterými taky jsme. Vidím na Veronice, že se jí ta pozornost líbí. Jsem pyšný.

Veroniku jsem poznal zhruba ve stejnou dobu jako Michala. Michal byl autista. Dle encyklopedie jsem byl jeho asistent.

1.

„Ahoj,“ pozdravil mě Michal jedno dubnové ráno a zvedl ruku. Lidé, kteří nebývají ve svém životě vyslyšeni, mají často potřebu doprovázet slova gesty, upozornit na sebe. „Máš ňáký letáky?“ zeptal se.

„Ahoj, nemám,“ odpověděl jsem. „Já jsem Martin,“ představil jsem se, ačkoli jsme spolu už mluvili, když si to tady byl prohlídnout.

„Aha, dobře,“ zareagoval, a aniž se svlékl, prošel kolem mě do společenské místnosti za ostatními klienty.

Jeho mamka se na mě omluvně podívala. Netušil jsem, za co se omlouvá. Jestli za to, že se jí narodil syn s autismem, za to, že nepřinesla žádný letáky, nebo že se rozhodla svého čtrnáctiletého syna umístit do týdenního stacionáře a bude se s ním vídat už jen o víkendech.

Nebrečela jako většina rodičů, kteří došli k rozhodnutí, že už na to prostě nemají. Byla s tím smířená. Jen se bála odsouzení. Protože co si tak lidi asi pomyslí o někom, kdo strčí své dítě někam do ústavu? Takhle se matka přece nechová. Má své dítě bránit do roztrhání těla stejně jako lvice v dokumentech na Animal Planet.

Možná že kdyby existovalo více dokumentů o tom, jak moc je náročná péče o člověka s autismem, dívali bychom se na celou situaci jinak. V televizi ale pořád ještě vedou lvice. A pořady o vaření.

„Míšo!“ zavolala na něj. „Vrať se a pojď se převlíknout.“

Michal se vrátil, pověsil si bundu na věšák a přezul se. Pod bundou měl už jen triko s krátkým rukávem.

Při tom pohledu se mi vybavil první rozhovor s jeho mamkou. Popisovala mi, že už nemůže nosit trička s krátkým rukávem. Vyhrnula si tenkrát rukáv od svetru. Celé předloktí měla poseté modřinami a škrábanci od svého jediného syna. Ten se ji pokusil udeřit pokaždé, když mu něco nedovolila. Někdy ji pokousal. Otec od rodiny odešel. To muselo bolet taky, jen to nebylo vidět na rukou.

Otcům se postižené děti opouštějí snadněji. Občas díky práci přemýšlím, jestli bych se neměl stydět za to, že jsem muž.

Michal opět zmizel. Mamka mezitím na chodbě otevřela cestovní tašku s oblečením a nějakou hygienou. Zběžně se taškou prohrabovala a nahlas přemýšlela, jestli to oblečení bude stačit. Prostě prožívala náročnou chvíli a snažila se s ní vypořádat stejně jako většina z nás – najednou začneme dělat zbytečné věci. Podle mě byla ta taška bezchybně zabalená už několik dní.

„Bude,“ odpověděl jsem. „A kdyžtak mu tady něco půjčíme. Nebojte se.“

„Jé, to byste byli moc hodní,“ řekla a já slyšel v jejím hlase úlevu.

„Tak v pátek,“ rozhodl jsem se to neprotahovat.

„Tak v pátek.“

Než odešla, šla se podívat za Michalem. Chtěla se rozloučit. Našla ho u stolu cupovat leták Lidlu. Všude na zemi se válely kousky Italského týdne. Nevím, kde ten leták sebral. Patrně ho přitáhla některá z mých kolegyň. Vypadal spokojeně. Žádný pláč, žádné otázky, kdy pojede domů nebo kdy se opět uvidí s mámou.

„Tak ahoj, Míšo,“ řekla.

„Ahoj,“ odpověděl a ani se na ni nepodíval. Jen dál trhal letáky.

Michalovi jsem do očí neviděl, jeho mamce ano. Kromě letáků se na zemi válelo i její srdce.

Je deset večer. I když mi na stěně visí hodiny, čas zjišťuju jen z mobilu. Hodiny se před pár týdny zastavily, vybitá baterka. Konkrétně dvě tužkové baterie AA. Mohl bych si pořídit nové. Ale když stojím v supermarketu u kasy a dívám se na ty baterky, které moje hodiny potřebují k životu, nejsem schopný se pro ně natáhnout a koupit si je. A tak hodiny zůstávají pořád bez života. Občas si připadám jako ony.

Rozečetl jsem thriller o sériovém vrahovi. Většinou čtu právě takové věci – thrillery, horory nebo knihy, jejichž autoři věří jen v zánik lidstva. Dělá mi to dobře. Žádná krásná literatura, žádnej Robert Fulghum, co kolem sebe trousí lásku a jednu moudrost za druhou.

Myslím, že to je částečně tím, jak se celý den starám o lidi s autismem a páchám „dobro“. Mám pak potřebu to vyvážit. I dobro umí být agresivní, stejně jako štěstí nebo rakovina.

Po ruce mám skleničku vína, ticho rozráží gramofonová deska. Nedávno jsem si koupil gramofon ve vintage stylu. Jednak se mi líbí ten zvuk desek a jednak mi to přijde cool.

Právě kolem desáté začíná Veronika psát. Včera mi poprvé poslala fotku v košilce, ve které usínala. Nebo to alespoň tvrdila. Slíbila, že když budu hodný, dneska mi zase něco pošle.

Sice nevím, jak vypadá hodný třicátník, ale doufám, že jsem úkol splnil. Seznámili jsme se přes Instagram před dvěma týdny. Jak jinak, dneska a v tomhle věku. Včera jsme odstartovali třetí fázi.

Ta první spočívá ve vzájemném lajkování fotek. Ve druhé si začnete psát a ta třetí odstartovala včera večer. Fotkou z postele.

Nemám ponětí, čím jsem na ni udělal dojem a jak mě vůbec našla. Bydlí na kraji Prahy, takže jí možná okouzlilo, že já, na rozdíl od ní, žiju přímo v Praze. Vím, co se říká, Praha končí tam, kde končí metro. Ale Černý Most? Jako vážně?

Černý Most o vás říká, že jste se rozhodli žít v nákupním centru nebo v autobuse, protože nic jiného tam není.

Většinou se ozvala jako první a začínala stejně:

„Spíš?“

„Ne,“ odpověděl jsem taky většinou stejně. Chodím spát až kolem půlnoci.

Zpravidla jsme si chvíli nezávazně psali a pak si popřáli dobrou noc. Ale teď už jsme ve třetí fázi. Takže se mi na konci chtělo ještě dodat, že jak debil čekám na tu fotku, ale to bych musel mít v sobě trochu víc vína.

Po celkem nudné konverzaci o ničem přišla otázka: „A byls dneska hodnej?“

„Jo, byl.“

„Tak dobře.“

Následovala krátká pauza, kterou přerušila zpráva s fotkou. Červenou košilku vystřídala černá. „Nech si o mně něco zdát, pusu,“ dodala.

„Teď už to ani jinak nejde,“ napsal jsem a popřál jí dobrou noc.

Vrátil jsem se ke knize a vínu. U třetí vraždy a druhé skleničky jsem to vzdal a šel si taky lehnout. O Veronice se mi nezdálo.

2.

Pracuju v týdenním stacionáři, který se specializuje na lidi s poruchou autistického spektra. Stacionář vypadá jako obyčejná ošuntělá vilka v klidné čtvrti, která by bez našich autistů mohla být ještě klidnější.

Máme patnáct míst, takže jsme docela komunitní zařízení. Asi polovina klientů ve stacionáři je školou povinná. Ano, i autisté se můžou vzdělávat. Ráno se nasnídají a odvezeme je do školy. Druhá půlka zůstane ve vilce a snaží se zdokonalit třeba v sebeobsluze, vaření nebo ve skládání puzzle.

Jsou tu jen dvě dívky, zbytek jsou chlapci. Autismus statisticky postihuje spíše chlapce. Přijímáme klienty od šesti do pětašedesáti let. Ale nikdo tu není tak mladý ani tak starý. Týdenní stacionář je něco jako autistický internát. A poslali byste snad šestileté dítě na intr?

Ne, nemám v práci geniálního klienta s výjimečnými matematickými schopnostmi ani tu není nikdo vyloženě agresivní, i když se sem tam nějaký incident přihodí.

Starám se třeba o kluka, který vypadá skoro normálně. Některé dívky by řekly, že je dokonce pohledný. Ale kvůli autismu neumí odhadnout situaci, neví, jak se ve společnosti chovat, takže si ho třeba jednou policajti spletli s bezdomovcem a na stanici si ho ještě podali.

Pustili ho až poté, co se jich zeptal, zda vědí, kdo je policejní prezident. Hoši si to vyhodnotili, jako že je jeho příbuznej. To ani omylem. Jen miluje policii a má o ní poměrně slušné znalosti. Prostě si je chtěl jen vyzkoušet.

Nebo mě každé ráno v práci zdraví dívka. Když jí nenarušíte žádný rituál, na ulici si jí ani nevšimnete. Pokud jí ho ale z nějakého důvodu nabouráte, začne křičet, mlátit kolem sebe, později i sebe, a půl dne strávíte tím, že se ji snažíte uklidnit.

Většinou pak musí přijet její mamka a vzít ji do McDonalda na cheeseburger a McFlurry. Často mi poslední dobou vypráví, že už tam dlouho nebyla, takže čekám v nejbližší době zas nějaký záchvat.

Týdenní stacionář většinou představuje kompromis mezi denním stacionářem, kam dáte své dítě ráno cestou do práce a po práci si ho zase vyzvednete, a celoročním zařízením. Do stacionáře své dítě odložíte jednou ráno cestou do práce a pak odpočítáváte dny do víkendu.

Týdenní stacionář má o víkendu zavřeno, všichni odjedou domů. Dřív nebo později se ale rodiče stejně rozhodnou pro nějakou celoroční službu. Buď jim dojde trpělivost, síla, nebo život.

V pondělí odpoledne zpravidla míváme poradu. Dnes ráno nastoupil Michal, takže většinu času věnujeme jemu. Proběhne to následovně. Nejdříve ředitel všem oznámí, že nastoupil. Což od něj bude asi tak všechno. Pak nám Michala trochu přiblíží sociální pracovnice. Řekne něco o jeho rodině a proč je tady. No a pak bych měl přijít na řadu já. Měl bych ostatní seznámit s plány, jaké s Michalem mám.

„Je to jeho první pobyt v nějakém takovém zařízení,“ spustím. „Jak už jste slyšeli, dříve byl akorát několikrát hospitalizovaný na dětské psychiatrii.“ U posledního slova ostatní trochu zpozorní. Nemají ho rádi. Pokusím se je uklidnit. „Tam mu teď nasadili novou medikaci, díky níž by měl normálně fungovat.“

„Takže není agresivní?“ skočí mi do řeči Tereza, která se ve stacionáři stará o mladé klienty, děti. Za prvé se jich nebojí a za druhé u dospělých klientů vzbuzují její velká prsa celkem rozpaky. Vlastně u všech ostatních včetně kolegyň.

Vedle ní sedí Markéta. Říkají si Tery a Maky jako nějaký beach volejbalistky. V praxi jsou to spíš jen vojebalistky. Obě mají na starosti dětskou skupinu.

„Takže by už neměl být agresivní,“ dokončím svou myšlenku.

„Týká se to hlavně mých dětí. Byla bych nerada…“

„Taky bych byl nerad, aby se jim něco stalo.“

Ředitel si odkašle. „Určité riziko k naší práci patří. Pojďme udělat vše pro to, abychom ho co nejvíce zmírnili,“ řekne. „Martine?“ vyzve mě, abych pokračoval.

„Takže…,“ přemýšlím, kde jsem skončil.

„… se teď především zaměříme...“ napoví mi ředitel.

„... na sledování toho, jak si tady zvyká a zda zvládá dodržovat pravidla. Musíme ho teď mít taky pod zvýšeným dohledem, abychom viděli, jestli mu sedí léky a neobjevují se náznaky agresivity. A hlavně nesmíme zapomínat na to, že je to pořád ještě kluk. Pokusme se mu to tady nějak zpříjemnit.“

„Souhlas,“ ozve se opět ředitel. „Má někdo něco?“ zeptá se a rozhlídne se po kanceláři. Vidím na Tereze, že něco má, ale drží se zásady Jedno přihlášení za poradu stačí. „Tak jestli už nikdo nic nemá, mějte pěkný den,“ uzavře poradu.

Veronika dnes napsala dřív než obvykle. Píše, že v práci omdlela. Že ji seřval šéf a že to už nezvládá. Pracuje v realitní kanceláři, nic neprodává, jen připravuje podklady, smlouvy a podobné věci, na které nemusela studovat vysokou školu, ale přesto ji vystudovala.

Ve zprávách se objevují chyby. Patrně z toho, jak rychle je píše. Posílá mi jednu za druhou, očividně je rozrušená. Potřebuje se někomu vyzpovídat. Je mi jí líto. Z jejích slov je cítit bezmoc.

Snažím se ji uklidnit. Chlácholím ji, ať si to tak nebere. Že se to někdy stane každýmu.

„Někdy je toho na člověka prostě hodně,“ píšu.

Snažím se vzpomenout si na nějakou repliku z filmu nebo knížky, která by ji uklidnila. Ale napadá mě jenom Batman.

„Proč padáme? Abychom se naučili znovu se zvednout.“

„Jé, to je krásný,“ odpověděla. „Jsi tak hodnej.“

Ulevilo se mi, že zas tak dobře Batmana nezná. Mám chuť jí napsat, že nejsem. Že je mi jí jen líto a že bych si teď nejraději zase četl a pil víno.

„Mohla bych tě za to pozvat někdy na kafe?“ zeptala se.

Přemýšlím, kdy jsem byl naposledy na rande. Když dojdu ke konkrétnímu datu, je mi jasné, že si kafe rozhodně nedám. Bude to chtít něco ostřejšího.

„Mohla,“ odpovím. „To zní skvěle.“

Bože! Co jí tak asi budu říkat. Doufám, že to napsala jen tak ze slušnosti.

Někde vzadu v hlavě cítím, že opět dělám tu samou chybu. Chybu, která mi sice teď dělá dobře, ale za pár týdnů, možná měsíců, za ni dost zaplatím. Jako už tolikrát. Moc dobře vím, proč jsem neměl tak dlouho rande.

„Těším se. Podívám se, kdy mám volno, a dáme si vědět,“ píše.

„Taky se musím podívat, ale určitě najdeme nějaký společný termín,“ napíšu, i když mám volna cisternu. Ale nechci vypadat jako lúzr s imaginárními kamarády.

„Platí. A ještě jednou děkuju za dnešek, jsi zlato! Půjdu pomalu spát. Dnes jsem hrozně unavená.“

„Jasný, máš za sebou náročný den.“

Přijde mi fotka s čistě omylem spadlým ramínkem, její ústa svým špulením pravděpodobně symbolizují polibek. To má z toho sledování těch pitomých influencerek.

Odpovím jí smajlíkem s polibkem. Ano, až sem jsem to ve svých třiceti dotáhl. Až takhle jsem ubohý.

3.

Patrně každý, koho jsem kdy potkal a kdo věděl, čím se živím, se mě někdy zeptal, proč to vlastně dělám. Jelikož se o tom nechci bavit, odpovídám, že pro peníze. Společně se zasmějeme. Při finančním ohodnocení této profese můžete zapomenout, že byste si kdy naspořili na vlastní byt či auto. Naspoříte si maximálně tak na lítačku, abyste mohli laciněji jezdit do práce.

Ve společnosti pořád koluje mýtus o tom, že pomáhající profese dělají lidi s psychickými problémy. Pomocí jiným pomáhají sami sobě. Nevím, jak ostatní, ale já opravdu pomáhám, protože mi to pomáhá. Můžu tak někdy zapomenout na slova, která mě v dětství doprovázela.

Do práce chodím na sedmou. Většina klientů, kteří v týdenním stacionáři bydlí, už je vzhůru. Společně se nasnídáme. Někdo si připraví jídlo sám, někomu ho připravím já.

Ve stacionáři pro klienty s autismem neplatí pořekadlo „Jste to, co jíte“. Tady jste to, jak jíte. Vidím chlapce, který má před sebou chleba s máslem, navrch plátkový sýr. Nejdříve sní sýr, který si natrhá na malé kousíčky, pak slíže máslo a nakonec se pustí do chleba.

Vidím dívku s chlebem se šunkou, která nejdříve okouše dokola kůrky a pak si dá zbytek.

Já už mám snídani připravenou, kupuju si ji v lahůdkách cestou do práce. Střídám různé druhy obložených chlebíčků, housek a baget. Když mě čeká náročný den, koupím si koblihy. Kdyby v lahůdkách nabízeli ucpané cévy, koupil bych si je rovnou.

Někteří klienti tu žijí přes deset let, někteří jsou tu týden, ale všichni mají autismus. Na změny tedy reagují různě. Část z nich je ráda za jakékoli vytržení z každodenní rutiny, protože ať se snažíte sebevíc, časem vás spolkne stereotyp. A ve finále je úplně jedno, jestli tady pracujete, nebo jste klient.

Jiní se drží svých neviditelných jistot. Naučí se rozpoznat příchozího dříve, než ho spatří. Jen zachrastí klíče v zámku.

Část autistů jeho příchod přivítala a snaží se ho všelijak zapojit do chodu stacionáře. Dělí se s ním o hračky, jídlo, prostor i mě. Druhá část si „své“ začne chránit o to víc. Takže stejné jako kdekoliv jinde.

Kolegyně, která měla noční, mi sdělí, že Michal je vzhůru asi už od pěti. Špatně spal. Nemá ráda, když klienti v noci nespí. Sama pak nemůže spát, což by během noční stejně neměla.

Noví klienti vstávají vždycky brzy. Jsou nervózní ze změny prostředí, a tak nemůžou dospat. Já ve stacionáři pracuju už řadu let, takže se spánkem problémy nemám. Mám problém jen s budíkem.

„Ahoj, pane Martine,“ pozdraví mě, jakmile mě spatří.

„Ahoj, Michale,“ opětuju. „Můžeš mi říkat Martine.“

„Jo, to můžu.“

„Dáš si snídani?“

„Nemáš nějaký letáky?“

„Mám jenom snídani.“

„Tak jo.“

Bylo mu zrovna čtrnáct. V obličeji měl ještě dětské rysy, ale jeho svalnatá postava a drobné chmýří pod nosem už naznačovaly život budoucího chlapa. Na svůj věk je i poměrně vysoký. Nedivím se, že se ho máma začíná bát. Je jen otázka času, kdy si Michal svoji sílu plně uvědomí.

Ale ty jeho modré oči. Už jsem takové kdysi viděl. Ať jsem se snažil sebevíc, žádnou agresi nebo zlobu jsem v nich vyčíst nedokázal. Naopak, přišly mi bezbranné. Nedokázal jsem uvěřit všem těm modřinám a vyprávění, kterým jeho matka nešetřila. Bůh ví, od koho doopravdy jsou. Třeba od nějakýho milence, co nesnese doma autistu.

Tahle práce totiž způsobuje, že dříve nebo později začnete mít nějakého klienta rád. Jen vám nikdo neřekne proč, a dříve nebo později se s ním budete muset rozloučit. Stejně tak jako to chodí v běžném životě.

Po snídani ti, kdo musejí, odcházejí do školy, ostatní čeká ve stacionáři nácvik dovedností.

Večer mám chuť Veronice napsat, jak jsem se cítil. Že jsem prožíval lítost i hněv a jak je to někdy těžký a vyčerpávající. Jak jsem unavený.

Snadněji se svěřuju někomu, koho neznám. Nemám pak potřebu řešit, co si tak o mně asi pomyslí. Anonymita je svým způsobem osvobozující. Alespoň pro mě.

Počkám ale, až se ozve sama, a pak se jí místo toho zeptám, jak se měla ona a co během dne dělala. Očividně už tak anonymní není. Začíná mě to trochu děsit.

Píše mi různé nepodstatné věci. Vsadil bych se, že si myslí, jak si rozumíme a že jsme na jedné vlně. Taková ta partnerská telepatie. Skrývat, co cítím, jsem se naučil už v dětství.

Nakonec se, patrně ze zvyku, zeptá: „A co ty? Jak ses měl ty?“

„Dobrý,“ zalžu.

Upřímně? Brzy to bude jen jedna z mnoha lží. Vím to, znám se.

Ale teď a tady si uvědomuju, že musím napsat ještě něco dalšího. Takhle to zní strašně chladně. Normálně by asi nebyl problém, abych jí předhodil nějakou vymyšlenou frázi, která by ji uspokojila. Ale teď? Mám chuť jí říct pravdu. A pravda je vždycky nejdále, když ji nevíce potřebujete.

„Marti?“ přijde mi další zpráva.

Prostě jí něco dej. Něco, co ji uklidní.

„Promiň, už jsem tady. Doprala pračka, byl jsem ji pověsit.“

„Praktický muž!“ odepsala a přidala srdíčko.

„Když tam to prádlo necháš, smrdí. Znáš to. Nechtěl jsem na to zapomenout.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Uprostřed.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.