Šestnáct
let beze
stopy

Gillian French

Shaw Connolly Lives To Tell

Copyright © 2025 by Gillian French

Šestnáct let beze stopy

Gillian French

Odpovědná redaktorka: Gabriela Boška

Překlad: Jan Balek

Jazyková korektura: Hedvika Landová

DTP: Mgr. Petr Bernát

Obálka: Zuzi Maat

Copyright © ZONER a.s.

Vydání první v roce 2025. Všechna práva vyhrazena.

Zoner Press

Katalogové číslo: ZRK2501

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být reprodukována ani distribuována žádným způsobem ani prostředkem, ani reprodukována v databázi či na jiném záznamovém prostředku či v jiném systému bez výslovného svolení vydavatele s výjimkou zveřejnění krátkých částí textu pro potřeby recenzí.

Dotazy týkající se distribuce směřujte na:

Zoner Press

ZONER a.s.

Nové sady 18, 602 00 Brno

tel.: 532 190 883

e-mail: knihy@zoner.cz

www.zonerpress.cz

www.facebook.com/Zonerpress

www.instagram.com/zonerpress_redakce/

ISBN 978-80-7413-669-6 (e-pub)

ISBN 978-80-7413-670-2 (mobi)

Pro mého tátu Brenta, kterému tak děkuji za všechnu lásku, radost a podporu, a pro Christophera Shanea Frenche, nejmladšího z brášků narozeného 5. května 2024.

1

Zavolá jí snad poprvé za celý rok. Ví, že to zvedne těsně před tím, než hovor spadne do hlasové schránky, a představuje si, jak shlíží na svůj telefon a neochotně se rozhoduje. Slyší napjatý nádech skrz zaťaté zuby, který se ozve, když hovor přijme. Skoro její dech cítí na kůži.

„Co chceš?“

„Už jsme spolu chvíli nemluvili. Říkal jsem si, že už je načase.“

„Vážně je to nutné?“ Pohybuje se; možná ze sebe stahuje peřinu, nohy se jí zhoupnou z postele a na nártech se jí vyrýsují šlachy. Pomyšlení, že ji vzbudil, že jí zkazil ráno, ještě než nad korunami stromů vysvitnou první paprsky světla a ozáří statek jako ze starého vybledlého obrazu Andrewa Wyetha, ve kterém Shaw žije, ho zalije teplem.

„Určitě jsi na mě myslela.“ Trochu si odfrkne nosem. „Je po něm?“ pokusí se napodobit její hlas a zní jemně a decentně, skoro jako by šeptal. „Už toho parchanta v životě neuslyším?“ Čeká. Pak svým vlastním hlasem samolibě pokračuje: „Musela ses modlit k bohu, nebo k čemu se to holky z venkova modlí. K patronovi nejlevnějšího lahváče v akci?“

Shaw si odkašle přímo do mikrofonu, což ho přinutí sebou trhnout a usmát se. „Ani jsem si nevzpomněla.“

„To mi lichotí.“

„Jen se mi nějak nepoštěstilo, nic víc.“ Znovu zakašle. „Ale to ty víš. Za většinu mé smůly můžeš ty.“

„O tom žádná.“ Čelo si položí na hřbet ruky a opře se o rám dveří, u kterých stojí. „Ryan leží vedle tebe?“

Shaw zrovna vstává z postele, hodí přes sebe starý kostkovaný župan a zakryje jím velké tričko, které kdysi patřilo Ryanovi; na spaní mu ho zabavila už tak dávno na začátku manželství, že jeho původ není možné dohledat. Srdce jí pádí, ale nahrávací aplikace jejího telefonu si to všechno ukládá a přidává další zvukový záznam do sbírky pojmenované Anders Jansen . „Sakra, ty vůbec nejsi v obraze.“

Jako v mlze projde chodbou ke kávovaru a odkopne stranou jednu Beauovu zatoulanou botu. Ta se odrazí od psí misky, ze které se vysype zbytek granulí od včera. Kluci jí toho zase dali moc. S rachotem vyndá skleněnou konvici z myčky a zasune ji do kávovaru. „Od našeho posledního hovoru se toho hodně změnilo. Ry šel o dům dál.“

Chvilková odmlka. „Vy jste se rozvedli? Vážně? A to jsem si říkal, že zrovna vy budete pár, co se vzepře statistikám.“ Vydechne. „Hádám, že na mě svedeš i tohle.“

„Ne. Muselo to přijít. Nebylo to žádné překvápko.“ Neví, kolik lžiček mleté kávy už dala dovnitř, ale překapávač zapne, jen aby na pozadí slyšela něco jiného než svoje nehty bubnující o linku a bušení srdce. Za širokým průchodem do obývacího pokoje si všimne tátova šedivého temene vykukujícího zpoza opěrky polohovacího křesla. Hlava se mu lehce kloní ke straně.

„Jak to snáší kluci?“ Její prsty se zastaví. Shaw čeká. Když se Anders nenuceně dotkne tohoto citlivého místa, je v jeho hlase slyšet úsměv. Nikdy si to nedokáže odpustit. „Rozejít se s láskou ze střední, se kterou jsi byla tolik let, musí dát zabrat.“

„Ne. Ani ne. Rok za rokem. Tichá voda břehy mele a tak.“ Musí chytit situaci pevně do rukou jako volant auta ve smyku. „Kamaráde, kde teď vlastně žiješ?“

„Kdybych ti to řekl, přišel bych o veškerou srandu.“

„Chceš, abych hádala? Máš někde nějakou novou práci. Musel ses přestěhovat. Určitě se odehrála nějaká radikální změna.“

„Jo, měl jsem napilno.“ Na straně hovořícího nastane krátké ticho, jako by si i on zrovna připravoval snídani. „Nějak se mi ale vás, Connollyovy, nedaří vytěsnit z hlavy. Popravdě… Zrovna jsem přemítal nad vašimi jmény. Vás tří holek.“

Shaw na vteřinku zavře oči a nechá do hrdla sklouznout první lok té kyseliny, kterou uvařila.

„Teda, postrádá to řád. Chápali vůbec vaši rodiče, co bylo jejich úkolem? Ty, Shawnee, prvorozená, jsi dostala jméno jako nějaká verbež z obytňáku. Má to takový fórový nádech kulturní apropriace. A té nejmladší mohli to ‚Madison‘ lípnout na zadek rovnou, když sjížděla z továrního pásu. Ten rok to bylo druhé nejoblíbenější jméno v zemi. Zkontroloval jsem to.“ Odmlčí se. „A to nás dostává k Thee.“

Shaw se narovná jako prkno. Přinutí se vyndat ze skříňky několik hrnků. „Ty chceš mluvit o Thee? Fajn. Mluv.“

„Běžně mi tyhle zparchantělé formy lezou na nervy – všeobecně používanou variantou toho jména je Theodora –, v případě tvojí sestry to ale… Ta nesrovnalost tak nějak sedí. Theadora. Staromódní. Roztomilé.“

„A ona nebyla ani jedno z toho. A teď se v tom vyznej.“

„Jak jsem řekl: nesrovnalosti. Některé lidi to přitahuje.“

Znovu se zastaví, opře se rukama o linku, zatímco se pohupuje na patách a protahuje se jako lvice. Prohne se pod tíhou tohohle všeho, břímě v podobě Anderse, a pokračuje hrubým hlasem: „Měl bys to jako procházku růžovou zahradou.“ Zavrtí hlavou. „Potřebuješ si připadat, že máš všechno pevně v rukách. Fajn, máš to mít. Prostě mi řekni místo. Orientační bod. Něco. Sestru najdu. Ty budeš moct zmizet. Mně už je to u prdele.“

„Ví tvůj zaměstnavatel, že říkáš takové věci? To se příliš nehodí na někoho, kdo je, přestože jen okrajově, součástí trestněprávního systému,“ pokračuje Anders, ačkoli se ho Shaw snaží zastavit, „a stejně oba víme, že prachsprostě lžeš. Nikdy mě nenecháš jen tak odejít. Taková nejsi. Ostatní řeší pohřby, něco, jak se s tím vypořádat. Ty ne. Můžu být upřímný, Shaw? Myslím si, že ti nezáleží na tom, abys Theu uctila. O to nikdy nešlo. Jde o to, abys mi rozdrtila kosti na moučku a upekla z ní chleba. Nebo se pletu?“ Čeká. „Odpověz.“

Její slova se ven vyderou suše a vyčerpaně, oči má pevně zavřené: „Proč jsi ji zabil, ty hajzle?“

Ticho. „Občas umíš být pěkné neomalená.“

Anders hovor ukončí.

Shaw vzbudí tátu jako prvního, šťouchne ho do ramene. „Tati, už je ráno.“ Zvedne z něho prošívanou deku a stlačí opěrku na nohy dolů, kde zůstane.

„Co? Aha.“ Jeho naslouchátka leží přesně tam, kde je očekávala – na stolku po jeho levici. Vyndal si je, když se pozdě do noci koukal na televizi jen se zapnutými titulky. „Chvilku sis myslela, že už jsem natáhnul bačkory, že jo?“

„Mrtvoly neprdí. Nebo se to alespoň říká.“

Zasměje se, a když se začne zvedat, zašklebí se. „Vždycky jsi tak drzá.“

„To už jsem párkrát taky slyšela.“ Shaw přehodí složenou deku přes područku křesla. „Dojdu pro kluky –“

„Ne, ne, dojdu pro ně.“ Táta se ztuhle vydá ke schodišti, tlustý svetr je na zádech přeleželý a manšestráky, které má na sobě od včerejška, stejně tak. „Za co bys mě tu jinak platila?“

Shaw si odfrkne. „Hotovky do mikrovlnky a matrace tak tvrdá, že se na ní nevyspíš – to se dneska bere jako nějaká výplata?“

„No… nějak se tu musím přičinit.“ Po schodech stoupá jen s obtížemi, které jsou dokonce výraznější, než když se před čtyřmi měsíci přistěhoval. Zábradlí svírá jako tonoucí záchranné lano. Dohání ho stáří, to je bez debaty; když se Shaw narodila, bylo mu těsně po třicítce. Možná by měla na schodiště namontovat jeden z těch výtahů, které vyrábí pro důchodce. Ne, to ne – zabránit klukům, aby si s ním neustále hráli, by bylo skoro nemožné a přesvědčit tátu, aby na něj posadil zadnici, by bylo ještě těžší. Plazit se centimetr po centimetru jako nějaký invalida s rukama netečně v klíně, zatímco Beau s Caseym běhají nahoru a dolů jako uragán a zkouší hrát basketbal na schodech? To je nápad. „To volal někdo z práce?“ donese se do přízemí tátův hlas. „Slyšel jsem, jak jsi s někým mluvila.“

Shaw nespouští oči z námrazou pokropeného jitra, které v plné kráse nakukuje předními okny. „Jo.“ Nemůže mu to říct, ale jinak to prostě nepůjde: špatné zprávy obvykle prosáknou na povrch jako krev. „Ne, kecám ti. Zase on. Do háje.“

Táta se zastaví uprostřed schodiště, ale neotočí se. „Ten Anders?“ Její mlčení je dostatečnou odpovědí. „Myslel jsem, že se na to vykašlal.“

„To já taky. Dneska ráno ale zase vykoukl jako sysel z díry. Jupí. Věděla jsem, že budu mít den blbec.“

Táta dál stojí na schodišti a jeho ruka teď svírá zábradlí jako nějaký pařát. „Zavolej Stevu Yorkovi.“

„To je jedna z prvních věcí, co mám v plánu, to mi věř.“

Táta vyleze ještě několik schodů a potom se chodbou v patře roznese jeho volání: „Kluci, zaspali jste – hop, hop! Raz, dva, tři, čtyři a pohněte zadkama, nebo do školy půjdete pěkně po svejch.“ Když uslyší dupání v patře, po cestě dolů po schodišti se mu po tváři rozlije úšklebek hodný nějakého skřeta. „Na vás tři to taky vždycky zafungovalo.“

Shaw mu oplatí křivým úsměvem, zavrtí hlavou a ze spíže vyndá krabici cereálií, když se jí opět rozezvoní telefon.

Se zadrženým dechem se nakloní ke kuchyňské lince a podívá se na obrazovku. Ježíši, teď je to opravdu z práce. Shaw hovor přijme a z poličky sundá několik misek. „Odejdu asi tak do dvaceti minut. Mohla bys to do té doby všechno hodit k ledu?“ Z Lydie Gauthierové se vyline hrdelní zaúpění. Shaw vteřinu trvá, než jí dojde, že ta holka se směje. „Oukej, co je? Vyjádři to slovy.“

„Já jen – to, co jsi teď řekla. Teda vzhledem k… okolnostem.“ V následujícím tichu si Shaw představuje Gauthierovou, jak se zavrtává zpátky do své emocionální skořápky, nevinnost sama. „Potřebují nás u podezřelého úmrtí v Houghtonu. Jewel napadlo, že by mohlo být rychlejší, kdybychom se potkaly až na místě.“ Zabliká žárovka. „Chceš, abych ti poslala adresu?“

„Vidíš, že ti ta palice občas k něčemu je. Sejdeme se tam.“ Shaw zavěsí a odhodí telefon a plnou náruč věcí doprostřed jídelního stolu. Na sprchu nemá čas, prostě to bude muset vydržet. Holt nesmyje ten hnusný pocit všetečných prstů na svém těle, těch zbytků, které za sebou zanechal rozhovor s Andersem. Nedostane šanci nasyslit si sama pro sebe ani zatracených pět vteřin, během kterých by se popasovala s rostoucí temnotou, tlakem někde za očima – s černou písečnou bouří; alespoň tak o něm přemýšlí, jako o vzdouvající se, drsné věci, která si najde cestičku do každé škvírky a mezírky a plní plicní sklípky prachem. Myšlenka, že by začali přesně tam, kde přestali, jí nedovolí nadechnout se: zase jí posere život a zamotá hlavu. No. Tak se prostě nenadechne.

Beau proběhne dveřmi do kuchyně jako první. Spal v boxerkách a tričku, jako by už byl dospělák, a přestože je na svých patnáct let vysoký a hubený jako proutek, pořád ho neopustil ten rozjařený, nadšený pohled, který Shaw připomíná jeho batolecí období. Má modré oči a hnědé vlasy pevné jako drátky, které mu padají přímo do čela. Každým coulem po otci. „Mami, dneska se nasnídáš s námi?“

Trochu ji bodne u srdce, když ji napadne, že by někdo mohl být takhle nadšený z vyhlídky na snídani v její s polečnosti. „Nemůžu, zlatíčka. Měla bych běžet, běžet, běžet.“

Beau přehnaně zasténá, ale v tu chvíli už se soustředí na jídlo, protože je zvyklý, že máma takhle odchází. „Čeká na tebe něco cool?“

„Mladej, smrt nikdy není cool. Je to prostě – konec.“ Není to poprvé, co klukům vyčiní za to, že jsou necitliví, neuctiví a prostě normální děti, ale je to poprvé, co je na doslech i táta, a protože se Shaw nedaří vytěsnit myšlenky na Theu, připadá si strnulá, bez nálady.

Zkontroluje tátovu reakci, ale ten se chová, jako by nic neslyšel, a zapíjí svoje léky. Beau se dívá někam do prázdna, zatímco vyklepává cereálie z krabice, a Shaw mu dá při odchodu pusu na temeno hlavy, tak blízko všech drahocenných neuronových signálů, které mohou ustat, naprosto ustat, vlastně kdykoli; na to nikdy nesmí zapomenout.

Casey, její desetiletý, vejde do místnosti: je rozložitější a o hlavu menší než bratr a pořád je dost malý, aby se nestyděl za pyžámko s obrázkem. Díky bohu. Krátce ji chytne kolem pasu, rychlé, bezhlesné spojení před tím, než Shaw vyběhne po schodech nahoru, aby se alespoň navoněla. Odsud uslyší tátu, jak si stěžuje: „Co jí to kafe udělalo?“, než ho celé vylije do dřezu.

Shaw si v patře dopřeje minutu navíc, aby zavolala Stephenu Yorkovi, a spadne do jeho hlasové schránky. Vážně překvapující. Jde o detektiva u státní policie s nikdy nekončícím zástupem případů a Theu od ostatních zesnulých neodlišuje nic tak jako fakt, že je to nejspíš ten nejstarší pomníček, který mu připadl na starost po řadě předchůdců sahající až do roku 2007. Steve ale slovo „pomníček“ nepoužívá. Thea je „nevyřešená“. Prozatím neobjasněná. Králičí nora, do níž se ponořilo už mnoho vyšetřovatelů a pro každého z nich to byla jízda na horské dráze.

Shaw promluví: „Steve, tady Shaw Connollyová, Theina starší sestra. Dlouho jsme se neslyšeli. Chtěla jsem vám říct, že mi dnes ráno zase zavolal Anders Jansen.“ Zhluboka se nadechne. Je to trapné, protože neposlechla Stevovu radu poté, co si minulý rok změnila telefonní číslo, jen aby ho Anders stejně zase našel. Tehdy se rozhodla, že už na to kašle a nepodá další trestní oznámení. Jen ať si volá; možná udělá chybu a vrátí jí tak sestru. „Ten jeho bezstarostný přístup ho neopustil. Ráda bych si s tebou popovídala, ale… nejspíš bude nejlepší, když mi zavoláš nazpět až zítra. Mám teď celkem napilno.“

Pod větrem zmítanou plachtou stanu zakrývajícího místo činu leží na břiše dva muži, hlavy otočené směrem k silnici číslo 2, která se v nebezpečných, nekonečných smyčkách vine okresem Bennet jako zraněný had. Zesnulý – jistý Bernard Cloyd, 67, podle řidičského průkazu nalezeného v jeho peněžence společně s platebními kartami a jednatřiceti dolary – skončil půlkou těla na zamrzlém Kulatém rybníku a druhou na sněhové pokrývce. Pravici má zvednutou a ohnutou vedle hlavy, jako by se z posledních sil pokusil chytit sám sebe, než svět kolem něj ztratil obrysy.

Rána do hlavy mu odtrhla kousek skalpu od lebky jako kůži z potrhaného baseballového míčku a jeho kulich s kšiltem, označený laboranty žlutým kuželem číslo tři, leží přibližně dva metry od něj, odhozený silou něčeho, co se sneslo na jeho temeno a zanechalo tam nesmírnou škodu.

Z místa, kam se Shaw postavila, vidí tu čepici a představuje si, jak se po incidentu klouzala po ledu a jak se do ní sem tam trochu opřel vánek, dokud nedoputovala do středu rybníku, zatímco zbytek okolního světa zůstával nehybný, s výjimkou korun stromů, jejichž pohupování se odráželo v otevřených očích zesnulého.

Shaw otevře kufr svého Yukonu Denali, který zaparkovala za dvěma SUV patřícími místnímu úřadu šerifa, a vyndá z něj své nářadí: zapne bílou pracovní kombinézu Tyvek, kapuci si přitáhne kolem obličeje, nazuje si nylonové návleky na boty a kolem krku si na popruh pověsí masku s filtrem, dokud nebude třeba si ji nasadit.

Svou cestovní soupravu na snímání otisků má pevně přidělanou gumicuky ve třetí řadě náčiní. Odepne ji, zatímco kráčí sněhem k člověku, o kterém ví, že to bude Gauthierová. Další zamaskovaný, beztvarý, čistý oblek, který je ale výrazně menší než zbytek mužského osazenstva; stojí na okraji všeho a holínky malinové barvy září skrz krycí materiál z netkané textilie jako nohy obřího kamčatského kraba.

„Kam už ses stihla dostat?“ zní první slova, která Shaw vypadnou z úst, jakmile podleze pásku.

Mladá žena stojící proti ní si odloží svou sadu k nohám. „Jewel řekla, abych na tebe počkala.“

Shaw si povzdychne. „To je vážné. Kdo vede tým? Dunleavy? Určitě přispěl svojí troškou do mlýna, co?“ Shaw se zadívá mezi bíle oděné techniky z kriminálky a najde postavu vedoucího místa činu – ramenatou s dlouhýma nohama – a nemůže se zbavit dojmu, že se ten chlap vyhýbá jejímu pohledu, zatímco se s několika dalšími techniky sklání nad zasněženým místem. „Prostě tě samotnou odehnal, hmm?“ Shaw cítí, jak z ní dívka nespouští své tmavohnědé kokršpanělí oči. Gauthierová vypadá, že mrká jen zřídka, což zvýrazňuje její společenskou neohrabanost založenou na přílišné upřímnosti. Shaw se nemůže rozhodnout, jestli je to vedlejším účinkem jejího nováčkovství, nebo – a to nám bůh pomáhej – taková Lydie Gauthierová prostě je. „Takže z naší strany jsme se vůbec neposunuly. Musíme se pustit do práce. Už jsi někdy mluvila s Padraigem McKenziem? Bude tu jako hlavní detektiv, nejspíš, pokud anebo dokud to tu nepřevezme státní. Je z úřadu šerifa.“ Gauthierové pohled odskočí pryč a zase zpět na Shaw. „Víš, jak vypadá, ne? Skot na špatné straně oceánu? Zapadá sem asi jako dudy do pěveckého kvarteta?“

Shaw počká mikrosekundu na odpověď, pak se otočí na patě, vyrazí pryč napříč mýtinou po bezpečné cestě, která už byla prohlášena za čistou od důkazních materiálů, a přijde k vlajícímu stanu. Nedaleko je na čtyřech další technik, který bezpochyby pátrá po vláknech, která mohla být rozfoukána po okolí. „Dobře, oukej. Pojď se mnou. Mluv se mnou. Jsme tu spolu, takže není třeba, aby ses držela zpátky. Rozdělíme si to tu a propracujeme se nejdřív k tomu stromořadí a potom k silnici.“ Podívá se na kropenatý, zmrzlý sníh pod svými botami. Křup. „Chlapi z oddělení stop se asi poserou. Podívej se na ten bordel. Musel tu projet každý sněžný skútr a na procházku sem šli snad všichni pejskaři z okresu.“ Shaw se podívá na Gauthierovou. „Tohle je – vlastně kolikáté? Tvoje třetí místo činu?“

„Druhé.“ Odmlčí se. „První vražda.“

„Nevysvětlené úmrtí. Nemluv o tom jako o ‚vraždě‘, dokud se pod to nepodepíše soudní lékař. Teď je čas a prostor popustit uzdu fantazii. Dokud nedostaneme konkrétní rozkazy, chovej se, jako by se na pana Cloyda klidně snesl nějaký vážně velký pták, aby mu z hlavy ukradl klobouk. Chápeš? Cvič se. Nezapomeň na taktnost. Ať tě ani nenapadne použít slovo ‚podezřelé‘. Nechceš, aby tě nějaký svědek nebo reportér zaslechl, jak pálíš od boku dřív, než víme, k čemu tu došlo.“ Shawin pohled dopadne na šokem zsinalou tvář ženy hned za páskou, která se ztěžka opírá o pár lyží zapíchnutých do sněhové krusty a mluví s policistou v uniformě. „Místa činu, jako je tohle, nemívají potíže s čumily, ale když to budeš procvičovat, diskrétnost se pro tebe stane druhou přirozeností. Dlouhodobě ti to pomůže vyhnout se potížím.“

„Fajn. Chápu.“ Gauthierová vklopýtá na ztvrdlý sníh a stoupne si vedle Shaw. „A nebudu se držet zpátky. Jen to… nesmím podělat. Chápeš?“

Shaw se na ni znovu podívá, rychle vyhodnotí její napjatý obličej, poté přikývne a pak její pozornost přitáhne pískání o dvou tónech zevnitř stanu.

McKenzie dřepí vedle těla s maskou na obličeji a na mobil si fotí nějaký předmět v Cloydově pravé ruce. „Ještě nemáme vražednou zbraň,“ oznámí jí bez úvodu; sem tam spolupracují už dva roky a navzájem si sedli tak, že to vypadá spíš na dvacet. „Nejspíš tu ale máme něco pro vás.“ Ukáže na šedou plastovou rukojeť, kterou stále pevně svírá mužova levá ruka.

Shaw se nakloní blíž, aby si ji lépe prohlédla. „Psí vodítko?“

„Protože má tu ruku takhle zaseknutou pod tělem, všichni to ze začátku přehlédli.“ McKenzie si sedne na paty. „Vypadá to, že dostal ránu, přepadl vpřed a Fifinka se nakonec musela nějak vyvléknout. Provázek se pak stáhl zpátky pod tělo.“

„Kde je obojek?“ Všimne si jeho nevzrušeného výrazu. „Jen chci říct, že jestli se ten pes nějak sám vyvlekl, obojek by pořád musel být připevněný ke sponě.“ Shaw se nakloní blíž. „A to vodítko je přes dva centimetry široké.“

„Dobře. A to znamená?“

„No… je na velkého psa. Spíš Fida než Fifinku. Tyhle šňůry udrží i sedmdesát kilo.“ Na jeho zvednuté obočí odpoví: „Mám doma německého ovčáka.“

„Měl bych ti pořídit takovou tu samolepku na auto s nápisem ‚psí máma‘. Fajn, beru na vědomí. Stejně jsem poslal několik kluků v uniformách, aby pročesali les. A odchytová služba už je na cestě.“

„Nejspíš nám zjistí, jestli je Fido očipovaný. Je to nejjednodušší způsob, jak ho, nebo ji, identifikovat. Za mě osobně je to nehumánní, ale na druhou stranu, to i odřezávání koulí a to nám nikomu zase tak moc nevadí, nebo ne?“ Rozpory – Andersovy úsečné, suché prsty jí vrazí to slovo mezi rty a zatnou jí čelist, dokud je nespolkne. Shaw se spěšně narovná a pohodí hlavou za sebe ke Gauthierové.

„Tohle je Gauthierová, nová posila oddělení otisků. Gauthierová, McKenzie. Pracuje na kriminálce okresu Bennet. Pokud bys měla nějaké dotazy, vždycky se na něj můžeš obrátit, jen pro případ, že by mě smetla nečekaná povodeň nebo něco takového.“

„To mi ji takhle hodíš na krk?“ McKenzie se na Gauthierovou trochu samolibě uculí, jako kdyby ho něco rozbolelo – ukáže tak jedinečný vějíř vrásek kolem očí, které ho oddělují od všech ostatních „očí a čel“ na místě. Alespoň podle Shaw. Gauthierová nejistě přešlápne, ale nepromluví, s pohledem neúprosně přitahovaným k týlu Cloydovy hlavy, k oknu do krvavé lebky, k třepotající se klopě skalpu. Alespoň se ta holka nepozvracela; ani to nevypadá, že by měla namále. „Vítejte.“ McKenzie si prohlédne svou práci. „Takhle to nevypadá vždycky. Občas je to horší.“

„Ba-dam-tss. Lidičky, takhle vás tu bude bavit ještě celý týden,“ rýpne si Shaw. „Kdyby to neřekl tím svým drsným skotským přízvukem, znělo by to vyloženě otravně, že jo? Oukej. Půjdeme si po svých.“

„Hele,“ zastaví ji McKenzie, „uvidíme se na rozlučce s Tommym Dalym?“

„Jo, hmm, to je dneska? Promiň, asi ne. Jo, vlastně určitě. Hádám, že U Patela?“ Shaw nepočká, než McKenzie přikývne, místo toho pokyne Gauthierové, která se jí drží v patách, zatímco si prohlédnou zbytek místa činu.

Zamrzlý rybník. Malá neudržovaná dřevěná lavička na protější straně, na které se mohou posadit bruslaři a zavázat si tkaničky; nejspíš je natřená, ale barva se sloupla až na spodní šedou vrstvu. „Takové opuštěné, co? Fajn, takže koukneme na tu lavičku, ale nenalakované dřevo, které je vystaveno počasí, přesně jako tohle, je docela oříšek. Otisky se tam udrží jen zřídkakdy. A pak je tu tahle chatrč – copak to tu máme?“

Shaw vyrazí k přístřešku stojícímu asi o pět metrů dál podél břehu rybníka. Je postavený z překližky a dveře jsou mírně pootevřené. „Musíme si to nafotit – naše vlastní fotky pro oddělení. Co tu udělali jiní technici, tě nezajímá. A ať je na nich vidět poloha dveří.“ Gauthierová vytáhne svůj telefon a Shaw si klekne, otevře svou sadu a vyndá z ní svůj oblíbený štětec s velkými, měkkými štětinami ze sklolaminátu a sklenici základního černého prachu. Odšroubuje víčko. „Znova. Porézní dřevo, takže kdo ví, co tam najdeme, ale poprášíme to všude kolem té malé, nicotné petličky, kterou sem přidělali, a celou tuhle sekci podél okraje, kde by se někdo mohl opřít, kdyby vcházel nebo vycházel. Vážně, kdo tohle sakra postavil a proč? Nejspíš jako klubovničku pro děti? Jaký to má smysl?“

„Možná je to chatka pro rybaření na ledu.“ Když se na ni Shaw otočí, Gauthierové prst se zasekne těsně nad obrazovkou. „Plánky můžeš najít zadarmo online. Můj otčím jednu takovou postavil.“

„Co by ksakru někdo mohl chtít chytat v takovéhle kaluži?“

„Možná ji tu nechali právě kvůli tomu.“

Shaw se usměje a poplácá sníh pod sebou. „Pojď sem.“ Počká, než si vedle ní Gauthierová přidřepne, a zatočí špičkou štětce uvnitř víčka od sklenice s prachem, aby tak nabrala jen trošku. „Udělej mi radost a pověz mi první pravidlo práce s otisky.“

Gauthierová zaváhá a bezpochyby spěšně projíždí svým duševním inventářem učebnicových termínů z hodin na Massachussetské univerzitě v Lowell, kde získala diplom z forenzních disciplín, na kterém ještě ani zaschnul inkoust. „Cedulku na vše. Iniciály. Vždy si to nechej schválit partnerem.“

„No, ano. To taky. Ale tohle jsem slyšet nechtěla.“ Shaw protočí štětec mezi prsty a pustí se vířivým pohybem do práce po celé petlici a povrchu kolem ní. „Méně znamená více. Když ten prach použiješ jako Marie Antoinetta pudr, pohřbíš půlku lehčích otisků a kompletně je přehlédneš – jsou to ty, co drží na aminokyselinách, ne mazové.“

Shaw se zadívá kousek od dřeva, kde hledá papilární linie, víry a spirály a oblouky, které tvoří topografii lidských otisků. „Jo, ta chatrč stojí za prd, ani otisky na ní nedrží. Tahle mazanice? To se nedá popsat ani jako šmouha.“ Shaw víc otevře dveře, rozhlédne se a vstoupí do stinného prostoru, do kterého se obě sotva vejdou. Gauthierová ji následuje.

Stojí tam další lavice, tentokrát přidělaná k zadní stěně, na zemi jsou roztroušené listy a odpadky a v protější stěně je jediné okno se zapatlaným, špinavým sklem. „Přihoď sem kompostovací záchod a balík Reader‘s Digest a uděláš si tu z toho zatraceně slušný pokoj s výhledem.“ Shaw se přikrčí a nakoukne pod lavici. „Je ta chatka na rybaření, kterou postavil otčím, taky takhle vybavená?“

„Nevím.“ Když se s ní Shaw opět pokusí navázat hovor, Gauthierová se stále dívá jinam. Oční kontakt se pro ně stává tak trochu hrou na kočku a myš. „Nikdy bych do ní ani na krok nevlezla.“

Shaw ještě chvíli počká. „Tak dobře.“ Všimne si, na co kolegyně hleděla, a s nadšeným „háhá“ se napřímí. „Tady něco máme. Budova sice není dokončená, ale lavice je natřená polyuretanem. Navíc vidím nějaké prázdné sklo a plechovky. Alespoň máme něco, čím můžeme zaměstnat laborku. Není toho teda moc. Snad se policistům podaří v lesích najít vražednou zbraň, jinak se všichni můžeme jít klouzat holýma zadkama na rybník, jestli to dává trochu smysl.“

Gauthierová vyjde ven, vezme si svou sadu a poté ji otevře na podlaze pod oknem připravená začít pudrovat, zanášet a zalévat. „Nesebereme jen hromadu náhodných otisků od kohokoli, kdo si sem v posledních dvou letech přišel vypít támhleto Mountain Dew?“

„To je jedno. Když můžeme, pracujeme s pravděpodobnostmi. V ostatních případech jen sondujeme. Motivaci nech na starosti psychologům. Jestli je nějaká šance, že by tu mohl být jeden otisk, který by spustil poplach na pokročilé identifikaci otisků prstů, je naším úkolem postarat se o to, že ho nepřehlédneme.“ Shaw vytáhne svou miniaturní svítilnu a zamíří paprskem na zaprášenou, přesto se lesknoucí povrchovou úpravu dřeva v místě, kde se rojí ukázkové vzory lidských lipidů zanechaných prsty. Shaw si zajde pro průhlednou snímací pásku a dovolí si zapískat první dva takty Kdo hvízdá z plných plic.

Nanesou prach na celou lavici, rám dveří, posbírají prázdné obaly a dva cigaretové špačky a zmuchlaný obal od bonbonu, které pečlivěji prozkoumají v laboratoři.

Fotografují a zvedají částečně a kompletně zachycené otisky v černém prášku, které jsou opatrně vyhlazeny do ústřižků pásky, jež poté zanesou do kartotéky s přesným místem nalezení napsaným Shawiným stěsnaným, elegantním písmem a jemnými, zakulacenými znaky Gauthierové, a to vše skončí zaklapnuté uvnitř plastových šanonů, aby to přežilo cestu na příjem důkazů.

Když mají po třech hodinách sbaleno, Shaw kráčí jako první dolů po svahu, svou sadu v ruce, a nakonec si stáhne masku, aby zavolala na McKenzieho: „Nějaké novinky ohledně toho psa?“

Zavrtí hlavou. „Ještě nic.“

„Hmm. Možná vyrazil domů a ukáže se u pana Cloyda na dvorku, aby dostal nějakou mlsku.“ Pípne jí telefon, příchozí zpráva. Podívá se na ni po cestě a přemýšlí nad tím, jestli se nakonec Stephen York k něčemu rozhoupal ještě dnes.

Jewel, šéfová: Stavte se za mnou, až budete mít chvíli .

Jinými slovy: pokud nemáš případ, jako když Ted Kaczynski unesl Charlese Lindbergha, udělej si čas.

Shaw odpoví palcem nahoru, telefon si strčí do kapsy a zatímco jde směrem k silnici, prohýbe čelistní panty. Zadívá se na šmolkově modrý VW Beetle zaparkovaný dvě místa za její Bestií, který je teď vidět, protože zmizelo SUV zástupce šerifa. „Tvoje?“ Shaw sleduje, jak Gauthierová přikývne, a potom dodá: „A za to, co jsem řekla, se omlouvám.“ Gauthierová se zastaví. „Když jsem řekla: ‚Udělej mi radost.‘ To nemusíš a ani by ses o to neměla starat. Tak si ode mě tyhle hovadiny nenech líbit, dobrá?“

„Oukej. Nenechám.“ Dívka udělá dlouhý a pomalý krok stranou. Cítí, že hovor ještě neskončil.

„Jen ze zvědavosti – co ti o mně Jewel dneska ráno řekla?“

Gauthierová pokračuje v chůzi, stáhne si kapuci kombinézy a rukou si urovná tmavě hnědé vlasy zapletené do copu kolem hlavy. „Řekla, že se o mě postaráš.“ K autu dojde, aniž by se ohlédla.

Shaw ji chvilku sleduje, pak zavrtí hlavou a zadívá se ke stromořadí a do lesa za ním.

2

„Už se nemůžeš dočkat, až zase použiješ výparovou komoru?“

Shaw si prohlíží Gauthierovou, zatímco vybalují předměty z místa činu u Kulatého rybníka na pracovní plochu ve Forenzních službách okresu Bennet, soukromé vyšetřovací laboratoři pronajaté čtyřmi úřady šerifa z okolních okresů, aby v ní zpracovávali důkazy, nemluvě o obsílkách ze vzdálenějšího okolí.

Gauthierová na okamžik přestane, pytlík na důkazy v ruce. Svoji kombinézu vyměnila za laboratorní plášť, nový pár nitrilových rukavic a bezpečnostní brýle. „Hmm. Jo?“

„Už z ní nejsi nervózní? Vypomáhala jsi Tranovi s věcmi z toho požáru restaurace, že ano?“ Shaw vidí, jak Gauthierová přikývne. „Ale Tran už byl jednou nohou na dvoutýdenní dovolené a mozek už se mu nesoustředil na nic jiného než na Mai Tai někde na pláži, nemám pravdu? Podívej, já se postarám o jednu půlku a ty o druhou. Týmová práce.“

Když se vydají k CyanoSafeu u protější zdi, nastane okamžik ticha. „Co se dává do Mai Tai?“ zeptá se Gauthierová.

„Nejsem si jistá. Něco plážového, víš, jak to myslím? Půl sudu rumu.“ Shaw do kolegyně dloubne loktem. „Hele, vždyť jsi mladá. O pití v moderní době máš poučovat ty mě.“

Gauthierová mlčí, pozoruje Shaw, jak otevírá skleněné dveře komory, aby získala přístup k věšákům, a společně připevní plastové spony k plechovkám a vodítku, jak nejlépe to dovedou, aby visely uvnitř a navzájem se nedotýkaly. „To nedělám. Teda, nepiju.“

„Aha.“ Shaw jen pro jistotu položí skleněnou láhev na dno komory. „Asi je to tak nejlepší. Prostě to všechno vynechat. Ten tlak, aby ses opila, a potom nevíš, co jsi dělala a s kým. Celé je to taková blbost. Ne, že by sis za dvacet let říkala: ‚Kéž bych s nejlepší kámoškou častějc zvracela do křoví‘.“ Něžně odtáhne prsty. „Chceš mít tu čest a postarat se o testovací proužek?“

Gauthierová čapne jednu sběrovou kartu z krabice na nejbližším pultu, sundá si rukavici, aby si palcem přejela ze strany po nose a nabrala tak dostatek kožního mazu, aby mohla dát vyvolat svůj otisk po boku důkazních předmětů. „S kyanoakrylátem umím.“ Zní dychtivě. Nejspíš chce ukázat, že něco zvládne sama.

„S chutí do toho.“ Zatímco Gauthierová vymačkává zásobník vteřinového lepidla na zahřívací podložku, Shaw si změří pohledem Jewel, která je sleduje zpoza několika oken na opačné straně místnosti. Jewel a její postoj a rozvaha. Vždy stojí naprosto nehybně, ruce založené, prsty zapřené o paže a pokaždé na špičkách, jako by byla v poslední fázi nějakého elegantního tance. „Měla jsi vidět komoru, kterou tu měli sestavenou, když jsem začínala,“ vypráví Shaw zamyšleně a otočí se zpět k Jewel, jejíž výraz se nemění, „než jsme dostali tenhle Safe. Než dostala velení Jewel. Více méně to bylo jen akvárko s plotýnkou. Špatně jsi nastavila nějaký ventilátor a než ses nadála, rodina už se hádala, jestli bys byla dala přednost cenově dostupné rakvi z oceli, nebo borovice. Bylo to o držku.“

Shaw zazvoní telefon v kapse. Nová textovka. Od koho asi. Jednou si napjatě vydechne a spustí časovač. „Dvacet pět minut by mělo stačit.“ Zmáčkne tlačítko Zpracovat . „Všechno hlídej skrz přední sklo. Vidíš ty bílé hřebeny, které se začínají formovat na testovacím vzorku? Všechno stáhni, nebo se otisky zamlží tím lepidlem.“ Přes okno letmo zahlédne Jewel, která míří zpět do své kanceláře. „Oukej. Jsem předvolána. Jestli se nevrátím do patnácti minut, můžeš si vzít můj antistresový smajlíkový míček.“

Shaw dvakrát rychle zaťuká na zárubně Jeweliny kanceláře, počká, než žena dočte něco na obrazovce svého notebooku, dlouhé sekundy utíkají bez sebemenšího náznaku, že by si jí všimla, načež se Jewel zničehonic hlasitě nadechne nosem, opře se do křesla, upře svůj zářivě jantarový pohled na Shaw a svým hlubokým, hebounkým hlasem řekne: „Jak se daří?“

„Dobře, dobře.“ Shaw zaváhá, opře se o rám dveří, a když ženě opětuje upřený pohled, zatočí se jí svět. „No, to zabití. Jo, fajn. Zatím nemáme vražednou zbraň, ale když jsme odjížděli, ještě neprohledali celý les kolem místa činu. Upřímně jsme toho neměli moc co přivézt. Celkem pusto prázdno. To, co jsme sebrali, Gauthierová zrovna vaří v komoře.“

Jewel si celou dobu poklízí na stole, dělá prosté úkony jako například, že si vrátí pero do organizéru a otočí si složku na knize hlášení přední stranou nahoru namísto dolů. „Co na ni říkáte? Na Gauthierovou?“

„Je dobrá. Dobrá.“ Shaw se ošije. Když se cítí zahnaná do kouta, stává se z ní jeden z takových těch houpajících se ptáčků, kteří donekonečna pijí vodu z misky. „Vypadá slušně, bez problémů.“ Shaw zaváhá. „Je mladá.“

„To vážně je.“ Jewel zvedne obloukovitá obočí, což může znamenat absolutně cokoli, a slova „Proč jste jí řekla, že se o ni postarám; proč byste jí něco takového sakra říkala?“ nezměrnou silou tlačí na Shawiny pevně zamčené rty. „Posaďte se. Něco vám chci ukázat.“

Shaw se posadí na židli s ocelovou kostrou proti své šéfce. Ačkoli jí velí už více než rok, je pro ni Jewel St. Bonaparte v mnoha směrech naprostou záhadou. Vypadalo to, že si nikdy tak úplně nesedly. Jewel je vlastní konzistentní profesionální vytříbenost, má krátké afro s jemným červeným nádechem na koncích, které každý den doplňuje úzkým šátkem utaženým kolem hlavy s jedním uzlem na čele, černým sportovním sáčkem, upnutými kalhotami a balerínkami na těle tak pružném a vyrýsovaném, jako by dělala gymnastiku. Z celé její figury vyzařuje spartánská prostota, jednoduchost pohybu. Jewel vede laboratoř s efektivitou a ekonomičností, kterou tu Shaw nikdy předtím nezažila. Shaw si mezitím připadá jako ztracený případ, který se brodí bahnem a v chodu se dokáže udržet jen vynálezy vesmírného věku: kofeinem, vázacím drátem a těmi malými roládkami plněnými jahodami a smetanovým krémem.

„Narazila jsem na tohle a říkala jsem si, jestli o tom nevíte.“ Jewel otevře složku s papíry a posune ji před Shaw. „Laboratoř státní kriminálky nabírá.“ Sleduje, jak se Shaw nakloní blíž, aby si prohlédla první stranu. „Je to vedoucí pozice. Měla byste pod sebou jednotku pěti techniků.“

Shaw nic neřekne, nějaká forma jejích vnitřních hodin odhadne, jak dlouho slušnost vyžaduje, aby si prohlížela tu hromadu slov, než se zase opře. „Jasně. Díky.“ Rychlý, nevýrazný úsměv, čistě ze zdvořilosti, rukama sevře opěrky židle, aby se mohla zvednout. „Vážím si toho, že jste mi to řekla.“

Jewel sleduje, jak Shaw drtí židli, pak se nakloní přes okraj stolu a zatímco si proplete prsty, rty se jí kysele zkroutí. „Tenhle výtisk si vezměte. Je pro vás.“

Shaw jí věnuje nejistý záchvěv slabého smíchu a papír shrábne. „Rozkaz.“ Jewel ji ale přišpendlí pohledem.

„Povězte mi, když vás hned teď nechám odejít, jak dlouho bude tomu papíru trvat, než si najde cestu do koše?“

„No… No tak. Samozřejmě, že bych ho vytřídila.“ Shaw se opře do zádové opěrky a rukou si prohrábne vlasy, zatímco její výraz říká „To jako fakt, Jewel?“ a vysaje zbytky dobré nálady a téměř přemění místnost ve vakuovou komoru.

Ticho je narušeno jen vzdáleným statickým pískáním hučící elektroniky: tiskárny, pevné linky, faxu, zářivkami nad hlavou. „V dubnu tu budete už devět let,“ pokračuje Jewel. „Jste naší služebně nejstarší zaměstnankyní.“

„Když nepočítáte Rolfa.“ Shaw pozoruje, jak se na čele její šéfové vyrojí vrásky. „Vazební. Má za sebou už dvanáct. Vy jste s ním ještě nemluvila? Panečku, je k popukání.“ Shaw si dá nohu přes nohu, ale pak si je prohodí. „On je tady služebně nejstarší.“

Jewel se tváří chápavě, neutrálně. „Jsem si jistá, že si uvědomujete, že jste profesně narazila na strop.“

„Možná mám zálusk na nejvyšší pozici.“ Shaw kývne bradou k Jewelině křeslu. „Prostě se svezu na vašem úspěchu, až nás opustíte kvůli další prezidentské kampani.“

Jewel se usměje, ale zuby neukáže; kyslík znovu plní místnost. „Harlan Gormley mi řekl, že očekával, že se na tuhle pozici přihlásíte, už když ohlásil svůj odchod do důchodu, ale vy jste to neudělala. Nejspíš byste ji dostala.“ Jewel si přesedne a dopřeje Shaw čas, aby tu informaci přijala. „Mohla byste mi povědět, proč jste se nepřihlásila?“

Shaw pokrčí rameny. „Moji kluci se mnou potřebují být co nejvíc. Nebylo by to ode mě správné.“ Shaw se neobtěžuje vysvětlovat, jak neměla energii na dozorování více lidí, než kolik už má doma; aby pospíchala z laborky domů, kde se vystřídala s Ryanem, který pak vyrazil do své dílny a do devíti, do desíti do večera doháněl práci, zatímco ona doma uvařila večeři, pomohla s domácími úkoly, ukončila několik bitek, hodila kluky pod sprchu a marně se snažila dohnat skluz s domácími pracemi, dokud to kluci konečně nevzdají a neusnou. Prostě není možné, aby se šéf staral o děti; v téhle kanceláři po nich není ani stopy. Není tu jediná zarámovaná fotka nebo kresbička voskovkami. Ohledně Jeweliny minulosti nekolují žádné drby, s výjimkou řečí o jednom bývalém, a kdo ví, co je na nich vlastně pravdy. Shaw si představuje dům bezdětných jako místo ticha, jedna sklenička na víno, běžecký pás, bílý nábytek – jako pečlivě zorganizovanou prázdnotu. To vše z vůle boží.

Jewel si odkašle. „Uvědomuju si, že v historii vaší rodiny je něco, co vás poutá k tomuhle místu.“

Shaw odpoví jen nehybným mlčením, nejistá si tím, co druhá žena ví a kde to slyšela. Možná přímo od Harlana Gormleyho. Jak dlouho už se to převaluje Jewel v hlavě pokaždé, když se na Shaw podívá, jako známka, jako cejch tragédie? S tímhle svinstvem se potýká po dobu, která jí připadá jako celý život. „Přesně tak.“ Tomuhle pocitu odhalení se nic nevyrovná; Shaw jako by tam seděla polonahá, její necudná místa všem na odiv. Další připomínka toho, že nikdy skutečně nevyrostla z kůže té truchlící, zahanbené osmnáctileté holky, která měla obrovské ranní nevolnosti kvůli Beauovi, ale byla příliš vystrašená, než aby vstala z pohovky svých rodičů a požádala šerifa a jeho zástupce, jestli by si nemohla jít lehnout a odpočinout si od všech těch otázek, protože máma řekla, že to na sobě nesmí nechat znát, rozhodně ne před policajty. „Nechceme, aby si o nás něco pomysleli, zlatíčko. Ne teď.“ Ne když jim trvalo tři měsíce přijít na to, že Thea prostě jen neutekla z domu. Shaw si pamatuje, jak se soustředila na kolena šerifa Brixtona v jeho hnědé uniformě. Ty dvě boule jako hory dominovaly jejím sklopeným očím.

Tvoje sestra měla hodně kluků, nebo ne? Čekal, připravoval si půdu. Shawnee? Nezamyslela ses nad něčím?

Shaw se teď v myšlenkách přesune zpět a soustředí se na květináč s tchyniným jazykem v rohu. Rostlina je skoro metr a půl vysoká, nejspíš umělá.

„Touhle dobou už to musí být skoro dvacet let,“ prohlásí Jewel. Je v tom cítit náznak kritiky. Možná. Když čtete mezi řádky. Odmlčí se. „Musí to být těžké.“

„Je. Hodně.“

Dostaly se do patové situace. Obě se měří, vyčkávají, jestli jedna z nich ukáže neohrabanost, možná se omluví a potom do toho bude strkat nos hlouběji nebo se rozpláče a bude příliš sdílná. Jewel vypadá, že se vzdala naděje, že dojde k tomu druhému. „Nebudu předstírat, že vím, jaké to je žít s něčím takovým. Ale… vzhledem k tomu, že byste stejně nemohla pracovat na sestřině případu, dokonce i kdyby se objevily nové důkazy, musíte vědět, že tohle vyšetřování je třeba přenechat lidem, kteří v něm nejsou osobně zainteresovaní. Nevím, jak by vám – nebo vaší rodině – pomáhalo, že se takhle zaseknete.“ Zase se odmlčí. „Jen chci říct, že někdo se o to postará.“

Shaw se na okamžik zamyslí – telefon ji v kapse pálí jako přehřátá keramická kachlička. Nabitý uloženými zvukovými soubory označenými Anders Jansen se jí vpaluje do stehna. Pak se prsty pohladí po spánku a řekne: „Je rozdíl mezi věděním,“ Shaw si poklepe na srdce, „a věděním, co myslíte? Kromě toho to tu kluci znají, chodí tu do školy a tak všechno.“

„Slyšela jsem, že i v Augustě mají školy.“ Jewel přijme Shawinu řeč těla a potom položí ruku na složku, zatímco celou dobu udržuje oční kontakt. „Doufám pro vaše vlastní dobro, že se na tu pozici podíváte. Plat je znatelně vyšší, než dostáváte teď, a můžu vám zaručit svoji plnou podporu.“ Jewel se nakloní nad stůl a vzhlédne zpod svého obočí. „Proti Tranovi a Lydii máte deset let zkušeností navíc.“ Shaw zlomek vteřiny trvá, než si uvědomí, jak se Gauthierová jmenuje křestním. „Měla byste to nějak využít.“

Shaw se postaví, vytáhne složku zpod Jeweliných prstů a strčí si ji pod paži. „Mimochodem, následující volby jsou za dva roky.“ Jewel neodpoví, dokud se za sebou Shaw neohlédne, když opouští kancelář. To už zase pracuje na notebooku.

„Tohle křeslo se hned tak neuvolní.“

Shaw přes lupu vidí údolí vlnících se hřebenů tvořící prstencové spirály a dvojité smyčky, reliéf, na nějž se dívala už tolikrát, až ho zná instinktivně, jako by shlížela na letecký záběr oblasti, kde strávila většinu života. Otisky byly zavedeny do systému – biometrický software v dnešní době odvádí hodně práce –, ale přesto se stále spoléhá na zkušenosti a instinkt. To jí zůstane navždy.

Svýma šedýma očima tak blízko lupě Shaw odpočítá papilární linie, aby se dostala k jádru otisku, a začne se pídit po maličkostech, po umístění pórů podél linií, po mikroskopických řetězcích kapiček, které slouží k identifikaci, k vymezení.

„Nazdárek, krasavče,“ řekne, aniž by zvedla oči od lupy, když za sebou vycítí, jak Gauthierová škubne rameny. „Neboj. Nemluvila jsem s tebou.“ Shaw se narovná. „Ba-da-da-dammm. Já to věděla. Neříkala jsem to?“ Posune se stranou, aby uvolnila místo. „Podívej se sama.“

Gauthierová se napřímí od svého počítače, jehož obrazovce dominuje detail částečného otisku ukazováku z plechovky, a nakloní se ke zvětšovacímu sklíčku, aby se sama podívala. „Dobrá, koukáš se na kousek pravého palce, ale to jsi už věděla,“ řekne Gauthierové a mluví i přes její přitakání. „Je z psího vodítka. A teď otisky pana Cloyda,“ Shaw zvětší stejný obrázek naskenovaného otisku na obrazovce notebooku vedle sebe, „jsou přesně tam, kde bys čekala, že je najdeš – dlaň ovinutá kolem madla, částečné prsty všude kolem zastavovacího tlačítka a k tomu i všude možně po celém těle. Jsou jeho a jenom jeho. Musela by ses koukat se zavřenýma očima, abys přehlédla to drobounké paví oko na palci našeho gentlemana. Je tak vzácné, že pálí do očí jako neonová cedule.“ Shaw na středové obrazovce rovnou zobrazí zmíněný palec. „Kromě tohohle. Který se určitě jen náhodou ukázal hned vedle ocelové spony na konci vodítka.“

„Kde by někdo musel vodítko sevřít, aby sponu odepnul od psího obojku,“ řekne Gauthierová.

„Jestli řeknu ‚bingo‘, pleskneš mě? Možná by to za to stálo.“ Shaw zaťuká na stůl svým perem kulometné ra-ta-ta-ta. „A jestli si to správně pamatuju, tak naše oběť žila sama. Samozřejmě, že to neznamená, že pan Cloyd nemohl mít milenku, kamaráda, člověka, co mu venčil psa, sousedovic mládě, které sem tam vzalo Fida vyčůrat, ale jsem si zatraceně jistá, že je zvláštní, že jediná stopa tohoto člověka, na kterou jsme zatím narazili, je zrovna tady. A pes se pořád nenašel.“

Gauthierová se opře o pracovní desku za sebou, ruce založené na hrudi a hustá tmavá obočí spojená do jedné linky. „Ty si myslíš, že by někdo toho muže takhle udeřil do hlavy, jen aby mu ukradl psa?“

„Nezdá se mi to. Možná, kdyby se vytahoval s nějakým papírovým štěnětem za čtyři tisíce babek, nebo něco takového, ale i v takovém případě bys musela být zasvěcená do světa chovatelů, abys dokázala zhodnotit kvalitu podle výstavního standardu a tak dále. Přesto – bude to někdo, koho oběť znala. Devět z deseti případů. A chlápek v důchodu, jako je tenhle, ten bude mít svoje rutiny, ne? Vsadím se, že po téhle trase chodil každý den, v dešti nebo za hezkého počasí, a všichni, kdo žijí ve stejné ulici, to věděli. Možná že jeho pes nechával hromádky na sousedově trávníku a ten na to přišel – hele, zub za zub, dědku.“ Shaw se ohlédne, když z Gauthierové vyleze nevěřícný zvuk. „Lidi. Nic jim na první pohled nepřipadá tak hrozné a pak se pozabíjí kvůli nějaké p tákovině.“ Shaw se znovu zaměří na obrazovku a dovolí si několik vteřin ticha. „Zvykneš si na to. Na to, co jsi už dneska viděla. Nikdy to nebude tak příjemné jako horká vana s chlípnou knížkou v ruce, ale… nějak se s tím vypořádáš.“ Shaw klikne a vrátí se zpět k neidentifikovanému otisku. „Holka, to ti zaručuju.“

Když se Shaw protlačí dřevěnými otočnými dveřmi do Lihovin u Patela, na kratičký moment zavře oči a několik šedoblonďatých uvolněných vlasů se jí zatřepotá kolem uší v přívalu tepla přicházejícího z ventilátoru nad vchodem restaurace, která představuje úlevu od větru a nízkého, oslepujícího a vyčerpávajícího odpoledního slunce pozdní zimy.

Vnitřek překypuje hladce nalakovanými stínidly a hřejivě žlutými nástěnnými lampami, ke kterým se přidávají spletité vůně prémiového alkoholu, laku na dřevo a pižmového dýmu. Tohle místo vyvolává pocit chlapského stisku, široké, pevné dlaně, která vám obemkne zátylek, nasměruje vás ke kůží potažené kóji, kde je světlo tlumené a nikdo se na vás nepodívá úkosem, když mlčky vypijete o panáka víc.

U Patela, kousek od dálnice, je něco jako hostinec a zdejším bezpečnostním složkám slouží jako univerzální místo pro sešlosti, rozlučky před důchodem, jednu sklenku tekuté kuráže na to, co na vás čeká doma. Je lepší než hospody v centru na nábřeží, kde by policisté naráželi na polovinu hovad a závisláků, které za posledních několik víkendů odvezli kvůli domácímu násilí.

Shaw za barem zahlédne majitele Sunniho Patela, jak tiše hovoří s několika číšníky. Má na sobě černou hedvábnou košili s francouzskými manžetami. Sunni není vysoký, tlustý nebo hubený, má konejšivě proporční postavu, od ramen až po silný střed vždy v kvalitním oblečení, a uhrančivý pohled plný vyrovnané ostražitosti, která zajišťuje, že atmosféru jeho podniku nezničí žádný opilec ani buran. Je si vědom toho, kolik pravidelného příjmu mu přináší dav policistů, kteří nyní okupují stoly a kóje a oslavují odchod do výslužby Tommyho Dalyho. Detektivové, několik techniků a dva, možná tři asistenti administrativy.

Shaw a Sunni se znají od vidění – není si jistá, jestli ví, jak se jmenuje – a když Sunni domluví se svými zaměstnanci, kývnou si na pozdrav a on pak svižně vyrazí k oslavě, kterou sleduje, sem tam s někým krátce pohovoří, když v některém z rohů začne váznout konverzace, dokonce i donese exkluzivní drink pro oslavence samotného, zatímco dohlíží na náladu v celé místnosti.

Shaw by se k nim mohla přidat a nechat se obsluhovat – všechno pití platí oddělení, takže není důvod, proč to neudělat –, ale místo toho se stočí stranou, přistoupí k baru a zadívá se na barmana, zatímco si matně uvědomí, že zná muže s rozcuchanými hnědými vlasy a opranou havajskou košilí po své levici. Stojí se zkříženýma nohama, jeden kotník zakrývá druhý, jednu polobotku má opřenou o špičku druhé. „Cabernet sauvignon, prosím, hodně ledu,“ řekne Shaw barmanovi v zářivé blůze s vysokým límcem a černou kravatou se zlatou sponou. Přesně podle Patelových pravidel.

„Zajisté. Přejete si dnes večer stůl, nebo zůstanete na baru?“

„Myslím, že zaparkuju vedle tohohle tetřeva, díky.“ Shaw si vybere stoličku a dlouze se zadívá na Padraiga McKenzieho, který se směje do své sklenice, zatímco se snaží spolknout další lok whisky.

„Ježíši, tys přišla.“ Má od whisky zrezivělý hlas.

„Řekla jsem, že dorazím, nebo ne? Překvapuje mě, že tě tu vidím.“

„No, já tu ve skutečnosti nejsem. Jsem jenom výplodem tvojí představivosti. Dám si jeden drink na Tommyho a pak zase do mlýnského kola. Zrovna jsem si odpíchnul desetihodinovku, tak jsem se na chvíli postavil mimo službu.“ Znovu upije. „Soudní lékařka má hromadu restů. Vypadá to, že než se dostane k našemu chlapovi, počkáme si ještě tak čtyřicet osm hodin.“

„A co ten –?“ Prsty si přiloží ke spánkům a ohne je, aby si udělala psí uši. On zavrtí hlavou. Shaw se znovu narovná a zase přejede pohledem po jeho košili. „Ananasy, ibišek, palmy. Ty tam máš vážně všechno kromě luau.“ Opře se lokty o bar. „Od té doby, kdy jsem zjistila, co nosíš pod kombinézou, se na tebe prostě dívám jinak. Vypadáš jako ten zatracený Magnum.“

„Co ti na to mám říct? Někteří lidé mají něco, čemu se říká osobnost. Já mám košile.“ Znovu upije. Rozhlédne se. „Kde máš svoji učednici?“

Shaw se soustředí na vinnou sklenku bez nožičky; nechce se tím zabývat: Gauthierovou, jak si na konci směny balí věci do brašny; skoro ji pozvala, ať se k ní přidá, a pak ta slova spolkla a cíleně se nedívala, jak Gauthierová odchází. „Moje pracovní povinnosti nezahrnují hlídání.“ Kristepane, to by řekl snad jen kretén.

McKenzie pomalu přikývne, nijak viditelně ji nesoudí, a pak se zadívá na její sklenku. „Ty a ten tvůj led.“

„Jo.“ Srdce se jí rozbuší – on si všiml, co piješ –, ucítí riskantní závrať, která dřímala dlouhých patnáct let manželství, a ona ji udusá, jako to dělá s většinou emocí, pokusí se ji nacpat do sklenice a nasadit na ni víko.

„Přidáš se k ostatním?“ McKenzieho tváři není slunce ani vichr nijak cizí a na čele se mu tvoří zajímavá síť vrásek a linek, a přestože nemůže být o moc starší než ona, táhne mu nejspíš přinejhorším na padesát, plus má několikadenní strniště, v jeho poněkud šílených černých vlasech hojně prosvítá stříbrná. „Trochu slavit?“

„Asi ne.“

Rychle se uchichtne. „Proč ne?“

„Proto. Zaručeně bych to tam nějak pokazila.“ Shaw se na něj podívá, když se znovu zasměje. „Přísahám ti. Mám talent na to srát lidi. Vždyť mě slyšíš. Nevím, kdy zavřít hubu.“ Její úsměv se vypaří. „Nejspíš bych to mohla označit za společenskou úzkost, kdybych byla ochotná vyhodit několik stovek týdně za terapeuta, který na mě civí z příjemného křesílka. Já prostě – nějak mě to celou rozhodí, nemůžu se nadechnout a nikdy si nemůžeš být jistý, co mi vyleze z pusy. Protože panikařím. Detektiv Braun? Támhle? Nemůže mě vystát, protože si usmyslel, že jsem ho na jednom místě činu před dvěma roky podkopávala. Nepovedlo se mi včas zatáhnout brzdu.“

McKenzie ji sleduje. „No, tak to bych si nikdy netipl. Nic z toho.“

„Díky. To je milé. Takže, jakou máš výmluvu ty, že se tu nedružíš jako šílenec?“

„Ale, jsem Skot.“ Dopije svou whisky. „Lidi ode mě čekají, že budu mrzout.“

„Ne v téhle košili.“

„Ale mám správně mrzoutskou mikinu, ve které chodím po kanclu, a tu si se mnou spojují. Nikdo se nedívá na límeček, pokud se ti nesnaží prodat kravatu.“

Shaw si odfrkne, upije a zkontroluje telefon. „Stejně bych už měla vyrazit. Chci už domů za klukama.“

„Ale měla by ses postarat o to, že o tobě vědí. Já si s oslavencem alespoň potřásl rukou.“

Shaw se zatočí na stoličce, víno v ruce. „Tommy!“ Polovina hlav v místnosti se za ní otočí, včetně zmíněného. „Gratuluju! Ať se daří!“ Tommy se roztržitě usměje, mžourá na ni, zatímco se ji snaží někam zařadit, a zvedne svoje pivo; Shaw připije a nechá sklenku sklouznout po baru. „Abych šla.“ Hodí na bar několik bankovek. „Postarej se, prosím, že to nepřehlédne – v téhle práci není dýška nazmar. Měj se.“

„Jasně. Ty taky.“ McKenzie se dál dívá dolů, dokud nezaslechne otáčející se dveře, a potom ji sleduje pohledem skrz prosklený předek lokálu, jak odchází pryč: malá, šlachovitá žena v nachové motorkářské bundě, džínech a kanadách; vítr ji ošlehává, zatímco běží přes parkoviště ke svému velkému černému tanku přesně ve chvíli, kdy se probudí pouliční lampy.

Shaw jede soumrakem do stále hlubší noci, rádio jen jako vzdálený hukot, nic neslyší a nepoznává jedinou písničku, kterou hraje, zatímco její srdce i hlava se každou chvíli střetnou s domovem, kde se vše spojuje.

V držáku na palubní desce se jí rozzáří telefon – Stephen York – a ona ťuká na displej, zatímco se soustředí na nádech a výdech, protože její hovory s tímto detektivem nikdy nejsou snadné. Ne, když je tolik v sázce. „Steve. Super, že ses ozval tak brzy.“

„Zavolal bych ti o něco dřív, ale znělo to, žes měla být celý den v práci, ne?“

„Ne, ne, voláš správně. Každopádně, víš, že ti prostě nedám pokoj, dokud se s tebou nespojím.“

„Hele, toho si vážím. Zarputilost je skvělá vlastnost. Občas je jí skutečně třeba.“ V případu, jako je tento , ozve se oběma v uších. Oba vědí, co se děje obětem bez rodin nebo přátel, kteří by se za ně bili, kteří by šlapali na paty hlavním vyšetřovatelům a všem připomínali, že zesnulí byli skutečnými lidmi, kteří si zaslouží víc, než čeho se jim dostalo. Shaw připadá, že Steve přesouvá papíry na stole, multitasking na druhou; z práce nejspíš neodejde ještě hodinu. Tak vysoko se u státní nedostanete, aniž byste neměli jedinečnou kombinaci silných společenských dovedností a švýcarských hodinek místo mozku, nemluvě o tom, že musíte být schopní snést ta nejhorší zvěrstva, kterými se lidstvo může pyšnit, aniž byste se změnili v rozklepaného závisláka jako Marlon Brando v poslední Apokalypsy . „Takže. Ve zprávě jsi psala, že máš nový hovor od pana Jansena?“

„Jo. Ozval se dnes ráno nějak po deváté. Deset měsíců nic.“

„Vysvětlil, proč se na tak dlouho odmlčel?“

„Nikdy nic nevysvětluje. Je to pro něj hra. Zase se mě pokouší přesvědčit, že o mé rodině ví všechno – o mých sestrách, o mém manželovi, o mých klucích. Buď nás velmi dlouho sledoval, nebo je skvělý kyberstalker a zbytek si domýšlí.“ Stephen na druhé straně mlčí a jeho trpělivý skepticismus u Shaw spouští naprosto úměrnou míru znepokojení. „Vím, že si myslíš, že je to kravina.“

„Když jsem Anderse minulý rok vyslýchal, tak právě to očividně naznačoval. Všechno zapíral, dokonce i když jsem mu přehrál nahrávku jednoho z jeho hovorů. Tvrdil, že to není on, že to není jeho hlas, a dokonce trval na tom, že mu někdo musel okopírovat telefon. Evidentně si užíval, že se točíme v kruzích. A moje pokusy prokázat jakékoli předchozí spojení mezi ním a tvojí rodinou k ničemu nevedly. Takže ano, myslím si, že je to podvodník s obsesí. Když jsi mě o to poprvé požádala, byl jsem ochotný pozastavit oficiální obvinění, ale pak, když nám zmizel z dohledu, jsem doufal, že problém se vyřešil sám. Tohle je jedinečná situace a beru na vědomí, že zločiny a systém trestního stíhání pro tebe nejsou nijak cizí. Přesto si myslím, že se musíš rozhodnout, jestli jsi ochotná obětovat svůj klid výměnou za to, že bys zkusila najít odpovědi, které pan Jansen s největší pravděpodobností nemá.“

Shaw se soustředí na potemnělou Rural Route 15 táhnoucí se před ní a přeje si, aby tenhle rozhovor mohli vést kdekoli jinde, jen ne na temné silnici plné popraskaného asfaltu a koster opadaných stromů. „Táta má s takovými blázny zkušenosti. Lidi mu volali dnem i nocí a tvrdili, že vědí, kde Thea je, že skončila rozsekaná na kusy a rozházená po kanálech napříč celým státem nebo že ji nechali uvázanou někde ve sklepě, aby tam vyhladověla. Táta to ale zvládá a každého z těch vtipálků nahlásí, protože není nic, co by neudělal, aby se jeho dítěti dostalo spravedlnosti.“ Zas tak se to neliší od chvíle, kdy se konečně rozhodla přijmout třetí hovor od toho samého neznámého čísla, které se jí už asi týden objevovalo v seznamu zmeškaných hovorů, aniž by zanechalo hlasovou zprávu. Očekávala, že půjde o telemarketing nebo robota. Místo toho zaslechla mužský hlas, který neznala a který se zeptal: „Dovolal jsem se Shaw Connollyové?“ takovým způsobem, až jí ztuhla krev v žilách a její první myšlenka byla: Panebože, kluci , přestože byli v bezpečí v přízemí, bušili do herních ovladačů a vysílali tenhle uklidňující bílý šum vzhůru po „Shawnee Connollyová, která dříve bydlela na Pressmanově ulici v domě číslo 134 v Rishworthu v Maine?“ Tak nafoukaný; evidentně ji znal. Anders se jí tehdy nepředstavil, takže se po něm musela trochu pídit. Stálo to za ten pocit, když mu to později vmetla do obličeje.

„Vím, že tvůj otec toho hodně obětoval. Ale svoje číslo tiskne na letáky s výzvou o informace a na každou stránku webu Hledá se Thea . Umožňuje jim tak přístup. To neznamená, že to musíš dělat i ty.“

Shaw na vteřinku sešpulí rty. „Co když mi ten chlap zabil sestru a ztratí se nám?“

„Zrovna teď neexistují naprosto žádné důkazy, které by naznačovaly, že to udělal. Kdyby ti dopřál nějaké vodítko, na základě kterého se můžeme pohnout, pak víš, že se tomu podívám na zub, ale to je jedno velké kdyby. Řekla jsi to sama: tvoje rodina už si tím prošla. Potýkala se s pomatenci, s falešnými přiznáními. Nechyť se na udičku.“ Stephenův hlas má jistou odměřenou něhu, která by ji snad i dokázala zlomit, kdyby neměla tendenci nikomu se nepodřizovat. „Jsme na dost tenkém ledě. Poradil jsem ti, jak nejlépe můžu, ale nemůžu tě donutit, aby ses mojí radou řídila. Jestli jsi ochotná s ním znovu mluvit, je už jen na tobě. Vím, že si ty nahrané hovory ukládáš. Jen to by stačilo na obžalobu z obtěžování, kdykoli by se ti zachtělo. Nebo stačí říct a já ho zítra předvedu na stanici.“ Stephen se odmlčí. „Shaw? Jsi si jistá, že tohle je to, co chceš?“

„Ne. Zním jako někdo, kdo ví, co dělá? Podívej, Steve, rozumím ti, oukej? Zamyslím se nad tím. Zrovna sjíždím na příjezdovku. Raději bych měla zavěsit.“ Zírá do nicoty osamělé cesty pořád ještě dlouhých třicet minut od domu. „Pošlu ti záznam toho hovoru. Zase se ozvu.“

Shaw konečně dorazí na statek, zastaví kousek od cesty na úseku pokrytém štěrkem, před kterým stojí dvoupatrová garáž stále ještě se pyšnící na míru dělanou cedulí na Ryanovu živnost na úpravu automobilů. Modrá reflexní písmena odráží záři Shawiných světlometů zpět do jejích očí. Shaw vyhrabe klíče od domu – dokonce i když tátův sedan stojí venku, všichni se řídí pravidly: než padne tma, zamkněte všechny dveře, ať už je Shaw doma, nebo ne.

Zvuk škrábání a Afrodita, její ovčák, se objeví někde u schodů, kde si ráda dělá pelech, kupí hračky a čeká na Shaw; černý pes pekelný s očima, které postrádají světlejší odstín stejně jako její srst.

„Copak děláš venku – chceš, aby ti umrznul ocas? Tak pojď.“ Shaw mlaskne, velká fena se protáhne kolem zábradlí a vystoupá kolem ní po schodech, zatímco Shaw otevře dveře, za kterými čeká světlo a blábolení televize a pach něčeho čerstvě spáleného, a zavolá: „Kluci, pouštím dovnitř tu psí zmrzlinu, neobtěžujte se.“

„Odmítala se pohnout. Volal jsem ji aspoň padesátkrát,“ řekne Beau, který

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Šestnáct let beze stopy.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.