The Simulated Multiverse

An MIT Computer Scientist Explores Parallel Universes, Quantum Computing, The Simulation Hypothesis and the Mandela Effect

Copyright © 2021 Rizwan Virk

Paralelní vesmíry

Mandelův efekt, simulační hypotéza, kvantové výpočty a multivesmír

Rizwan Virk

Odpovědná redaktorka: Gabriela Kostašová

Překlad: Hana Veselá

Výroba e-knihy: Lenka Pavlisová

Obálka: Petr Bernát

Copyright © ZONER a.s.

Vydání první v roce 2024. Všechna práva vyhrazena.

Zoner Press

Katalogové číslo: ZRE2212

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být reprodukována ani distribuována žádným způsobem ani prostředkem, ani reprodukována v databázi či na jiném záznamovém prostředku či v jiném systému bez výslovného svolení vydavatele s výjimkou zveřejnění krátkých částí textu pro potřeby recenzí.

Dotazy týkající se distribuce směřujte na:

Zoner Press

ZONER a.s.

Nové sady 18, 602 00 Brno

tel.: 532 190 883

e-mail: knihy@zoner.cz

www.zonerpress.cz

www.facebook.com/Zonerpress

www.instagram.com/zoner_press_brno/

ISBN epub: 978-80-7413-553-8

ISBN mobi: 978-80-7413-552-1

Pro naše synovce a neteře, kteří snadno pochopili multivesmír

Danny

Gianna

Daniyal

Rayyan

Emaad

Taimur,

a všechny,

kteří ještě přijdou

Obsah

Část I Zní to jako science fiction

Kapitola 1 Do králičí nory – od Googlu do mysli Philipa K. Dicka

Kapitola 2 Mandelův efekt – skutečnost, nebo hromadná iluze?

Část I

Zní to jako science fiction

„Lidé předpokládají, že čas se vyvíjí od příčiny k následku, ale… je spíš jako velká koule vratkých, nadčasových věcí.“

–Doktor, Doktor Who¹

1 Z epizody Ani mrk, 2007 (Pán času, série 3, epizoda 10).

Kapitola 1

Do králičí nory – od Googlu do mysli Philipa K. Dicka

Žijeme v počítačové simulaci a jediný klíč, který k ní máme, je změna nějaké proměnné a následné projevení se změny v realitě. Máme pak velmi silný pocit, že prožíváme přítomnost znovu – déjà vu – opakovaně slyšíme a říkáme stejná slova.

–Philip K. Dick, Sci-Fi Con v Metách 1977 2

Tato kniha pojednává o komplexní myšlence, která může znít jako sci-fi: žijeme uvnitř simulovaného multivesmíru. Pokud tuto myšlenku neznáte: je postavena na dvou závěrech, které, ačkoli se mohou zdát hraniční, podporuje stále více vědců, filozofů a náboženských učenců.

Prvním závěrem je, že žijeme uzavřeni v digitálním, simulovaném světě, ve videohře s velkým rozlišením, která je podobná světu zobrazenému ve známém filmu Matrix. Tento koncept se dnes označuje jako simulační hypotéza a byl předmětem mé předchozí knihy se stejnojmenným názvem. Implikuje, že třídimenzionální svět okolo nás (kterému všichni říkáme vesmír) není, čím si myslíme, že je.

Druhým závěrem je, že místo abychom žili v jednom vesmíru, žijeme v komplexní, vzájemně propojené síti mnoha časových os. Tomuto konceptu se dnes říká multivesmír. Multivesmír mění nejenom naše porozumění světu kolem nás, mění také porozumění minulosti a budoucnosti. Ve zkratce, ani prostor a ani čas nejsou tím, zač je považujeme.

V této knize prozkoumáme mnoho dalších konceptů, které podporují tyto závěry – včetně kvantové neurčitosti, kvantových výpočtů, designu videoher a Mandelova efektu. Ale než se dostaneme k detailům, chci vám říct něco o mé cestě od podnikatele s videohrami a tvůrce oboru virtuální reality na MIT do králičí nory teorie simulace.

Od ping-pongu do Matrixu

Dalo by se říct, že jsem celý život posedlý sci-fi a počítači, a tak není překvapením, že právě průsečík těchto dvou oborů mě přiměl přemýšlet o simulační hypotéze. To mě pak vedlo k přemýšlení o simulovaném multivesmíru.

Několik let před publikováním Simulační hypotézy, v roce 2016, jsem prodal svou poslední firmu na videohry a přemýšlel jsem, co budu dělat dál. Navštívil jsem startup, který vyvíjel hry pro virtuální realitu (VR). VR byla v Silicon Valley tou další velkou věcí. Facebook právě koupil Oculus za 2 miliardy dolarů a další technologičtí giganti jako HTC a Sony házeli rukavice do ringu virtuální reality s jejich vlastními VR brýlemi.

Navštívil jsem kancelář tohoto startupu v Marin Count na druhé straně sanfranciského záliv a vyzkoušel jsem jejich novou sportovní VR hru. Kancelář byla v podstatě jedna místnost, která byla téměř prázdná až na počítač v rohu, který byl připojen ke kabelům visícím ze stropu. Většinu místnosti zabíral vyznačený čtvercový prostor, který sloužil jako aréna, kde se hráč mohl volně pohybovat. Nasadil jsem si VR brýle a rozhlédl se po virtuální krajině. Viděl jsem virtuální ping-pongový stůl a virtuálního soupeře.

Magicky se v mé ruce objevila pálka (což byl v reálu ovladač), a když jsem pohnul rukou, pohnula se i pálka. Najednou se objevil míček a začal jsem hrát proti svému virtuálnímu soupeři. V průběhu dalších minut mě virtuální stolní tenis už zcela pohltil. Responzivita systému a jeho technická realizace byly perfektní. Jako by má pálka odrážela míček, ten letěl přirozenou trajektorií a odrazil se od stolu k mému soupeři. V iluzi jsem se ztratil natolik, že jsem na konci hry přirozeně položil „pálku“ na „stůl“ a zkusil jsem se o něj opřít stejně jako po běžné hře stolního tenisu.

Samozřejmě tam nebyla žádná pálka ani stůl. Ovladač mi spadl na zem a já jsem málem upadl, jak jsem se snažil opřít o neexistující stůl. Tehdy jsem zjistil, že VR dosáhla takového stupně ponoření, že může oklamat lidskou mysl.

Studie ukázaly, že mozek odpovídá na podněty ve virtuálním prostředí stejně jako na reálné podněty ve fyzickém prostoru. Například, jestliže ve VR stojíte na střeše vysoké budovy a bojíte se výšek, budete mít stejné fyziologické reakce jako ve skutečnosti. Společnosti s tímto faktem pracují, aby využily VR jako efektivní terapii, jak překonat strach z výšek nebo z pavouků, což může být ve virtuální realitě bezpečně simulováno.

Zážitek z virtuálního ping-pongu, o kterém jsem často mluvil, byl jedním z VR zážitků, které mne vedly k tomu, abych přemýšlel o imerzních simulacích. Ještě téhož roku jsem vyzkoušel další VR brýle a ocitl jsem se ve virtuální jeskyni, stoje na virtuální římse nad velmi strmou propastí, která vypadala jako bezedná průrva v dolech Morie z Pána prstenů. Ačkoli jsem chápal, že nejsem doopravdy v jeskyni a v žádném nebezpečí, mé tělo se bálo pohnout nohama o dva kroky stranou ze strachu, že spadne do tmavých hloubek pode mnou.

Tyto zkušenosti mne vedly k přemýšlení nad tím, jaké elementy by se musely sejít, abychom vybudovali svět, který bude z praktického hlediska nerozeznatelný od fyzické reality, a jak dlouho to bude trvat, než se tam naše technologie dostane.

V mé předchozí knize Simulační hypotéza jsem publikoval mapu stadií technologie, začínající jednoduchými videohrami a končící simulacemi virtuálního světa, které jsou tak přesvědčivé jako v Matrixu. Toto nás vede k teoretickému bodu v budoucnosti, kterému rád říkám bod simulace.

Vyvodil jsem, že od simulačního bodu nejsme daleko. K mému překvapení existuje dobře známý předpoklad oxfordského filozofa Nicka Bostroma (v článku Žijete v počítačové simulaci?, 2003): pokud by jakákoli civilizace dosáhla bodu simulace, žili bychom téměř určitě sami v simulaci. Ačkoli to zní na první pohled jako zvláštní předpoklad, dostávalo se mu v průběhu času více podpory; vrátím se k němu ve třetí kapitole. Vypadá to, že Bostrom není prvním filozofem, který nám říká, že svět kolem nás nemusí být reálný. Na některé tyto teze se podíváme v téže kapitole.

Myslel jsem si, že nám fyzikové samozřejmě mohou poskytnout více důkazů, že svět kolem nás je fyzickým konstruktem. O to překvapivější pro mne bylo, že když jsem zkoumal některé z největších záhad fyziky, zjistil jsem, že by se daly mnohem lépe vyřešit, kdybychom žili v simulované realitě, a ne pouze v té fyzické. Zjistil jsem, že spousta předních fyziků dospěla k názoru, že fyzický svět nesestává pouze z fyzické hmoty, ale z informace. Závěr, který vytvořil podhoubí pro Simulační hypotézu.

Navíc, když jsem se od informatiky, fyziky a filozofie dostal do světa náboženství, uvědomil jsem si, že tato myšlenka je klíčová ne pro jedno, ale pro všechna světová náboženství – včetně východních, jako buddhismus a hinduismus, i západních, jako židovství, křesťanství a islám.

Když jsem napsal Simulační hypotézu a prozkoumal tuto myšlenku do hloubky ze všech úhlů pohledu, byl jsem spokojený, že jsem se ocitl v králičí noře, a byl jsem připraven vylézt a znovu rozběhnout svou kariéru v Silicon Valley a na akademické půdě.

Tehdy jsem měl několik nečekaných setkání, která mne přiměla znovu se zamyslet nad šířkou a délkou zmíněné králičí nory. Nemohl jsem se zbavit myšlenky, že když můžeme simulovat jednu časovou osu, není důvod, proč bychom jich nemohli simulovat více za použití stejného „počítačového systému“. Každá simulovaná časová linie by byla zkrátka jinou vrstvou simulace s několika změněnými proměnnými. Tahle trnitá, ale krásná cesta, cesta zvědavosti, mě vedla od Googlu do mysli známého autora sci-fi Philipa K. Dicka a do kvantového světa, abych nakonec dospěl ke klíčové myšlence této knihy: že žijeme v simulovaném multivesmíru.

Blízko Googleplexu

Nedlouho poté, co jsem publikoval Simulační hypotézu, jsem měl přednášku o simulační teorii v Googlu³. Potom jsem se potkal se starým kolegou a spolužákem z MIT Brucem, se kterým jsem roky předtím pracoval v Bostonu. Právě začal pracovat pro Google a byl na návštěvě Googleplexu v Silicon Valley. Není to pouze zvláštní komplex budov a sídlo jedné z největších společností na světě, ale nachází se v obchodním centru Silicon Valley, pouze kousek od místa, kde jsem v té době bydlel – Mountain View v Kalifornii.

Seděl jsem s Brucem, solidním chlapíkem se silnými brýlemi a ostrými, ale praktickými názory, před kavárnou v ulici Castro. Tato ulice přímo v centru Mountain View, zvláštního malého města pod Sanfranciským zálivem, má evropský nádech, ale s přidanou hodnotou kalifornského slunce. Protože jsme oba počítačoví vědci, příliš jsme nevnímali krásu hor Santa Clarita na západě a Fremont Hills na východě, které daly Silicon Valley jeho jméno, a ihned jsme si začali povídat a „geekovat“.

Bruce slyšel o mé knize, a proto jsme přirozeně začali mluvit o implikacích fyzického světa kolem nás jako o druhu počítačové simulace. Ačkoli jsme původně mluvili o typech výpočtů, které by mohly být zahrnuty ve vytváření a zachování takové ultrarealistické simulace, v jedné chvíli mi Bruce řekl, že četl o Mandelově efektu a že bych ho měl více prozkoumat.

O tom efektu jsem už slyšel, šlo v něm o lidi, kteří si pamatovali, že Nelson Mandela zemřel ve vězení v osmdesátých letech. Jako mnoho vědecky zaměřených lidí jsem to pokládal za okrajovou teorii, která může být snadno vysvětlena špatnou pamětí, protože Mandela ve skutečnosti zemřel o mnoho let později.

Bruce poté zmínil, že simulační hypotéza by byla nejlepším vysvětlením jevů, jako je Mandelův efekt. To mne zaujalo: nebyl člověkem, u kterého bych předpokládal, že přijde s něčím tak esoterickým jako Mandelův efekt, a už vůbec ne, aby ho považoval za reálný nebo vůbec uvažoval o jeho funkčnosti. Lidé, kteří přede mnou zmínili Mandelův efekt, buď většinou mluvili o sci-fi, nebo se zajímali o paranormální svět, a řadili to k tématům jako UFO, duchařina a yetti, která jsou často zavrhována vědci obecně.

Řekl jsem, že to prozkoumám. Bruce mne varoval, abych byl opatrný, protože pomyslná králičí nora je v tomto případě velice hluboká a mohla by mě vtáhnout dovnitř.

Měl naprostou pravdu. Začal jsem zkoumat případové studie na různých online fórech o Mandelovu efektu. Když jsem je přelouskal i s vysvětlením vědců, jejichž náhled ve vědě momentálně udával obecný směr, že jde o chybu kolektivní paměti, začal jsem to probírat s kolegy, vědci s otevřenější myslí, abych zjistil, co nám to může říci o čase, prostoru a simulacích, částečně s přihlédnutím k možnosti více časových os v kvantové fyzice. Řekli mi explicitně, že pokud máme brát zjištění kvantové mechaniky vážně, potom minulost není, čím myslíme, že je.

Tyto rozhovory mne přesvědčily, že pokud bychom byli v simulaci, existence více časových os by nebyl vůbec tak bláznivý nápad. Svou roli sehrály některé z matoucích objevů kvantové fyziky, které byly hlavní součástí argumentů v mé předchozí knize, že žijeme v simulaci, a učinily je dokonce smysluplnějšími. Mnohočetné časové linie v simulovaném vesmíru vlastně poskytují lepší vysvětlení těchto záhad než představa jediného fyzického vesmíru s pevnou časovou osou.

Mnoho aspektů kvantové fyziky je matoucích pouze tehdy, když trváme na zcela deterministickém, materialistickém modelu vesmíru s jedinou minulostí a jedinou budoucností. Efekt pozorovatele, kolaps vlnové funkce i paralelní vesmíry dávají větší smysl, pokud se vesmír skládá z informace, která je uchována, zpracována, duplikována a – to je nejdůležitější – přeměněna ve fyzický svět, který vidíme kolem nás.

Tato kniha zkoumá možnosti simulovaného multivesmíru, ve kterém mohou existovat (a pokračovat v existenci) také jiné časové linie než ta, kterou známe jako hlavní časovou osu. Tuto myšlenku prozkoumáme optikou sci-fi, exaktních věd a staré dobré spekulace.

Z naší běžné každodenní zkušenosti a z pohledu klasické fyziky se tato myšlenka zdá logicky nemožná. Ale když se nad ní zamyslíte z pohledu simulovaného světa, náhle se myšlenka mnohočetných časových linií vyvěrajících z mnohočetných minulostí do mnohočetných budoucností nezdá tak zvláštní.

Zvláštní mysl Philipa K. Dicka

Pokud vám připadá, že by se v konečném důsledku tyto myšlenky hodily spíše do vědeckofantastického románu, zejména od slavného spisovatele Philipa K. Dicka, pak jsme na stejné lodi.

Dick byl jedním z nejplodnějších a nejosobitějších spisovatelů science fiction dvacátého století. Rozhovor s Brucem a pozdější zkoumání tohoto tématu mě vlastně znovu a znovu přiváděly k rozhovoru s manželkou zesnulého spisovatele Tessou B. Dickovou.

O rozhovor jsem ji požádal proto, že Wachowští, tvůrci Matrixu, tvrdili, že se inspirovali Philipem K. Dickem, a protože jsem slyšel o jeho výroku, že žijeme v realitě naprogramované počítačem. Šlo o slavný úryvek z jeho projevu ve francouzském městě Mety na setkání příznivců science fiction v roce 1977. Protože byl jedním z prvních přispěvatelů, kdo o této myšlence veřejně hovořil, napadlo mě, že by mi Tess mohla říct, co ho vedlo k představě, že žijeme uvnitř virtuální reality. Dick se ve svém rozsáhlém díle často zabýval dvěma velkými otázkami: co znamená být člověkem (oproti ne-člověku nebo, v případě Blade Runnera, androidovi) a nakolik jsou naše zážitky skutečné. Druhou otázku, tedy co je skutečné a co ne, jsem měl na mysli, když jsem zkoumal simulační hypotézu.

Stejně jako mnoho konzumentů popkultury jsem původně Dicka znal pouze z filmových adaptací jeho díla. Kromě Blade Runnera patřily mezi mé nejoblíbenější filmy Total Recall, Minority Report a nedávno uvedený televizní seriál stanice Amazon Muž z Vysokého zámku, který je adaptací jeho románu oceněného v roce 1960 Hugem a který stále ještě běžel, když jsem vedl rozhovor s Tessou.

Hned na začátku se mě Tessa zeptala, zda jsem viděl celou manželovu přednášku, anebo znám jen zmíněný citát, který doslova zopakovala⁴:

„Žijeme v počítačové simulaci a jediný klíč, který k ní máme, je změna nějaké proměnné a následné projevení se změny v realitě.“

Slíbil jsem, že si najdu celou přednášku, pokud je dostupná online. Když jsem psal Simulační hypotézu, nechal jsem svůj rozhovor s Tess i čtení Philipovy přednášky (která se jmenovala „Jestli si myslíte, že tento svět je špatný, měli byste vidět některé z těch dalších“) zatím z velké části stranou.⁵ V té době mne hlavně zajímala první část citátu o bytí v počítačové simulaci, což byl zaručený způsob, jak se dostat do tématu coby fanoušek sci-fi. Upřímně – druhé části citátu ani zbytku přednášky, kde Philip říkal ještě divnější věci, jsem nevěnoval příliš pozornosti.

Poté, co jsem mluvil s Brucem a prozkoumal Mandelův efekt, jsem se znovu s gustem ponořil do Dickova projevu a zpětně analyzoval svůj předchozí rozhovor s Tessou. To mne přimělo podívat se na Dickovy výroky ze širší a bohatší perspektivy.

Zjistil jsem, že Dickovy nápady vedly mnohem dále, než jsem původně myslel. Představovaly velmi souvislý, i když možná trochu spekulativní pohled na to, jak funguje čas a vesmír. Druhá část toho známého citátu: „…jediný klíč, který k ní máme, je změna nějaké proměnné a následné projevení se změny v realitě,“ byla možná ta nejdůležitější věta, která pro mě odemkla další část jeho myšlení. Nešlo jen o to, že žijeme v simulované realitě, ale o to, že simulace může „běžet“ v různých časových liniích. Zjistil jsem, že právě o tom přednáška z Met doopravdy je.

Muž z vysokého zámku a alternativní časové linie

Během našeho rozhovoru mi Tessa citovala Phillipův výrok, že si pamatuje paralelní časové linie s jinou historií, než je ta, kterou nazýváme naší konsenzuální pamětí. Podle ní (a podle Phillipa, jak jsem si během rozhovoru několikrát ověřil) tvrdil, že jeho nejlépe hodnocený román Muž z vysokého zámku nebyl založen pouze na jeho představivosti, ale vycházel ze skutečných „zbytkových vzpomínek“ na alternativní časovou linii.

Dickův jediný román oceněný prestižní cenou Hugo byl vždy považován za klenot ve světě science fiction, ale široká veřejnost jej nyní zná hlavně kvůli seriálové adaptaci společnosti Amazon z roku 2015. Román se odehrává v alternativní časové linii, v níž mocnosti Osy, konkrétně nacistické Německo a císařské Japonsko, vyhrály druhou světovou válku a rozdělily si mezi sebe Spojené státy. Dick tvrdil, že je to jedna z jeho zbytkových vzpomínek na brutální vojenský stát.

V Dickově románu Muž z vysokého zámku píše postava Hawthorna Abendsena knihu o alternativní historii, v níž Spojenci vyhráli válku a Amerika nebyla rozdělena mezi nacisty a Japonce. Zatímco Dick nám v podstatě dává nahlédnout do alternativní reality, Abendsenova fiktivní kniha v knize jménem Kobylka ztěžkla poskytla obyvatelům této časové linie pohled na historii pro ně alternativní a pro nás vlastní. Seriál Amazonu nakonec tento literární prostředek proměnil do několika mysteriózních filmů, které jsou kronikami alternativních historií, což představuje ještě mrazivější zážitek jak pro postavy, tak pro diváky.

Není neobvyklé, že spisovatelé science fiction začnou o svém díle přemýšlet jako o něčem, co žije vlastním životem, ale tohle bylo jiné⁶. Tessa i Philip říkali něco víc. Dick ve své přednášce z Met přiznává, že byl posedlý temnou verzí americké historie a že si tuto časovou linii skutečně útržkovitě pamatoval:

Vybavují se někomu z nás matně… noční můry, konkrétně svět zotročení a zla, vězení a žaláře a všudypřítomná policie? Mně ano.

Vypisoval jsem tyto sny v jednom románu za druhým, v jedné povídce za druhou; když mám zmínit dvě, v nichž je tato ošklivá předchozí současnost zobrazena nejjasněji, jde o Muže z vysokého zámku… a Kaňte, mé slzy, řekl policista.

Budu k vám úplně upřímný: oba romány jsem napsal částečně na základech zbytkových vzpomínek na takový hrozný otrocký svět…

Až do roku 1974 Dick tvrdil, že to jsou pouze „útržkovité zbytkové vzpomínky“. Ovšem během toho roku přišel s tím, že zažil řadu věcí, které ho přesvědčily, že nepíše jen vymyšlené příběhy. Během té doby se mu prý vrátily všechny vzpomínky z jiné časové linie.

Podle Dicka byly tyto zážitky podobné tomu, čemu Řekové říkali anamnéza – návrat vzpomínek z předchozího života, i když doslovnější překlad je asi „ztráta zapomnění“. Stav zapomnění byl podle Řeků vyvolán překročením Léthé, řeky zapomnění, při inkarnaci (tj. zrození). V přednášce z Met Dick dále hovoří o důsledcích tohoto procesu:

(…) Ironie spočívá v tom, že mé vlastní údajné vymyšlené dílo Muž z vysokého zámku není fikcí – nebo je spíše fikcí až nyní, díky bohu.

Existoval totiž alternativní svět, předchozí přítomnost, v níž se tato konkrétní časová stopa aktualizovala – aktualizovala a pak byla zrušena v důsledku zásahu někdy dříve… Na tento jiný svět si uchovávám vzpomínky.

Dick také řekl, že psaní příběhů z alternativního světa mu pomáhá vyrovnat se s těmito temnými zbytkovými vzpomínkami. Po anamnéze Dick uvedl, že už nemá potřebu o těchto temných alternativních časových liniích psát. Nakonec pro něj tyto vzpomínky vybledly „jako sen po probuzení snícího“.

Alternativní předchozí přítomnosti a chyby v matrixu

Co budeme dělat s Dickovou představou „předchozí přítomnosti“? Měli bychom ji brát vážně, nebo je to pouze blouznění člověka s velkou představivostí?

Dick možná předpokládal nevěřícné reakce účastníků setkání v Metách (je to vidět na videozáznamech), takže do projevu zahrnul dementi:

„Můžete mi věřit, nebo nevěřit. Ale prosím, věřte mi, že nežertuji, toto je velice závažné a důležité… Lidé často tvrdí, že si pamatují minulé životy. Já tvrdím, že si pamatuji jinou, velice jinou přítomnost. Nevím o nikom, kdo by kdy dříve něco takového tvrdil, ale předpokládám, že moje zkušenost není jedinečná; co možná je jedinečné, je fakt, že o tom chci mluvit.“

Jak si Dick představuje, že jsou tyto alternativní časové linie formovány? To nás přivádí k druhé části jeho citátu. Podle Dicka jde o záměnu proměnných a o opětovné přehrávání událostí, což nás přivádí ke znovuprožívání těch samých událostí.

Myšlenka, že se něco změnilo, částečně inspirovala jeho povídku Úpraváři (Adjustment team), v níž protagonista narazí na tým lidí, kteří jsou zodpovědní za úpravy reality. Ve filmové adaptaci z roku 2012 Adjustment Bureau, v češtině Správci osudu (s Mattem Damonem a Emily Bluntovou), jsou vyobrazeni jako andělé (i když tomu tak v Dickově původní verzi příběhu nebylo).

Tessa mi řekla, že Phil napsal příběh po následujícím zážitku: šel do koupelny a pamatoval si úplně jasně, že je v této místnosti světlo, které se zapíná a vypíná zatažením za řetízek. Ale ten řetízek tam už nebyl. Byl vyměněn za vypínač. Zajímalo ho, zda někdo či něco změnilo realitu a jeho vzpomínka na světlo s řetízkem byla z jiné verze alternativní přítomnosti – malý detail, jedna z mnoha malých změn, které plynuly ze změn v předchozí minulosti a které kaskádou dospěly do současné přítomnosti⁷.

Řádky následující po známém citátu jsou také objevné a zvýrazňují ústřední roli těchto malých změn v jeho myšlení:

„Měli jsme ohromující dojem, že znovu prožíváme přítomnost – déjà vu – a možná tím samým způsobem: slyšeli a říkali jsme ta stejná slova. Potvrzuji, že tyto dojmy jsou pravé a významné, a dokonce tvrdím: takový dojem je vodítko k tomu, že v určitém bodě minulosti byla změněna nějaká proměnná – byla přeprogramována – a kvůli tomu vznikla nová větev alternativního světa.“

Myšlenka znovuprožití určité scény nebo zážitku se změněnými proměnnými byla důležitá pro pohled na svět, který popsal ve své přednášce. Myšlenka, že pocity déjà vu jsou vodítky k pohyblivé podstatě reality, mi byla podivně známá.

Celá jeho přednáška ve mně vyvolávala divný pocit déjà vu. Napsal jsem celou knihu, Treasure Hunt: Follow Your Inner Clues to Find True Success (Hon za pokladem: Následujte svá vnitřní vodítka, abyste dosáhli opravdového úspěchu), o věcech, které se mi zdály divné – pocity déjà vu, synchronicity nebo zvláštní pocity, pro které jsem používal stejnou terminologii – říkal jsem jim „vodítka“, možná vodítka k alternativním možným verzím sama sebe v paralelních časových liniích, nebo budoucím verzím nás samých. Dokonce jsem navrhl, aby tato vodítka byla nazývána „chybami v matrixu“, což je fráze, která pochází z úspěšného filmu z roku 1999, ale dnes je běžně užívaná pro malé specifické zážitky, které si nedokážeme vysvětlit.

Posouvání časových linií a programátoři?

Dickova přednáška, pokud bychom ji brali doslova, otevírá spoustu otázek. Pokud by se věci měnily, kdo nebo co by je měnilo? Proč jsou měněny? A co se stalo se starými verzemi současnosti? Jak tyto alternativní reality interagují se současnou časovou linií, interagují-li vůbec? Krátce řečeno, tyto otázky jsou základem Paraleních vesmírů.

Tessa mi prozradila o Dickovi něco, co působí jako jeden z příběhů z jeho knih. Dick tvrdil, že komunikuje s bytostmi, které mu řekly, že změnily časovou osu. Dokázaly sledovat počítačem naprogramovanou realitu a znovu ji přehrát, změnit některé proměnné a pak ji opět posunout dopředu. To je blízké tomu, co děláme, když vyvíjíme a pozorujeme počítačové simulace, ačkoli termín simulace tou dobou ještě nebyl součástí obecného povědomí a videohry byly ještě v plenkách.

Tyto bytosti byly jako Dickovi fiktivní „správci osudu“: z naší perspektivy to byly nadpřirozené bytosti, které mohly způsobit, že znovu prožijeme přítomnost založenou na jiných proměnných a parametrech. V řeči simulace bychom tyto bytosti mohli nazvat programátory nebo superuživateli, kteří mají moc simulací manipulovat. Dick sám užíval pojem programátor a proti-programátor ve své přednášce z Met, kde naznačuje, že existuje jedna nebo více bytostí, které mění proměnné, jako by hrály šachy s vesmírem, ve kterém žijeme.

Tessa mi dala další příklad odlišných časových linií, ve které Philip věřil, ale nezmínil je ve své přednášce z Met: zavraždění JFK. Podle Tessy Phil věřil, že tyto bytosti modifikovaly časovou osu, aby zabránily zavraždění JFK – ne pouze v Dallasu v roce 1963, ale i na jiných místech. V některých z těchto alternativních časových os byl JFK zavražděn na jiném místě (například v Orlandu), takže jejich intervence nepřinesly žádné ovoce. V jiných nebyl zavražděn, ale daná časová linie vedla do mnohem horšího světa, než je ten náš (v některých případech došlo k jaderné válce), takže vše vrátily do naší časové linie⁸.

Z Dickova pohledu to vypadalo, že jedním z důvodů pro úpravy časových linií byla snaha v nějakém ohledu vylepšit výsledek simulace.

Ortogonální versus lineární čas

Dick sám neposkytuje žádné definitivní vysvětlení toho, jak tyto změny fungují, ale měl svou teorii. Nazýval to „laterální uspořádání světů, pluralita překrývajících se Zemí, podél jejichž spojených os se může člověk pohybovat“.

V Muži z Vysokého zámku cítí spisovatel Abendsen existenci dalšího světa ve svém psaní a ministr obchodu Tagomi je dokonce schopen projít do alternativní časové linie (například naší). V tomto seriálu byla tato alternativní časová linie nacisty nazývána „Vedlejší svět“ nebo „Jiný svět“ nebo „Svět naruby“.

Dick svou teorii nazýval „ortogonální čas“. V počítačové simulaci funguje náš běžný lineární čas a pak kolmá (nebo ortogonální) časová osa, která existuje mimo simulaci. Tessa v našem rozhovoru zmiňovala tento koncept, ale do detailů jsem ho nezkoumal, takže jsem se musel později vrátit zpět k jeho přednášce a přečíst jeho vlastní vysvětlení.

„Vždy jsem měl teoretické nebo vědomé vysvětlení pro to, proč se zabývám těmito pluriformními pseudosvěty, ale teď jsem jim myslím porozuměl. Cítil jsem mnoho částečně aktualizovaných realit ležících tangenciálně k té, která je evidentně nejaktualizovanější, k té, na které se většina z nás shodne.“

Jaké byly tyto laterální světy?

Dick použil analogii skříně s obleky (nebo tričky) narovnanými jeden vedle druhého. Člověk mimo skříň si vybere jen jeden kus, vyzkouší ho, pak zkusí jiný – a to přesně dělají zmínění programátoři. Proč? Podle Dickova mínění proto, aby utvořili lepší svět. Proto je svět, který si dnes pamatujeme, lepší než některé ze světů, které si pamatuje on a o kterých píše.

Pokud bychom tuto myšlenku mohli zavrhnout jen jako drogami ovlivněný výkřik výjimečného autora sci-fi (o což se někteří snažili), nemuseli bychom nad ní dále uvažovat. K tomu, abych použil myšlenky Philipa K. Dicka jako ústřední motiv této knihy, mě ale vede to, že jsem našel další lidi včetně respektovaných fyziků, kteří mají vlastní verze této myšlenky, i když vyjádřené formálněji. Tato sbírka myšlenek o mnoha paralelních časových liniích (nebo světech, vyberte si) je nyní neformálně nazývána multivesmír.

Multivesmír projde testem pro desetileté

Populární fikce zároveň často využívá fascinaci publika novými vědeckými objevy. Tak tomu bylo ve dvacátém století u cestování časem a u cest k planetám mimo sluneční soustavu a tento trend můžeme sledovat i u myšlenky multivesmíru ve dvacátém prvním století.

Například první moderní příběh o cestování časem je Stroj času H. G. Wellse napsaný v roce 1895 během průmyslové revoluce. Není náhoda, že Wellsův cestovatel časem je jedním z prvních, kdo použil k cestě časem stroj. Předtím, ačkoli existovaly příběhy, ve kterých postava magicky skončila mimo čas (například Rip van Winkle, nebo Yankee z Connecticutu u dvora krále Artuše od Marka Twaina), nefigurovaly v nich žádné stroje času.

Ve dvacátém století se objevil nový druh příběhů, který perfektně demonstroval tento trend: příběh superhrdiny. Pro vysvětlení jejich nadlidských schopností byli superhrdinové často vyobrazováni jako tvorové z jiných planet. Superman, nejznámější příklad, přišel na Zemi z planety Krypton. To reflektovalo vzrůstající informovanost běžné veřejnosti o naší Sluneční soustavě a galaxii. Rád říkám, že Superman ukázal, že exoplanety prošly testem pro desetileté: už desetileté děti věděly o vesmíru tolik, aby jim nepřišlo divné, že Superman přišel z jiné planety.

Ve 21. století není překvapivé, že superhrdina přichází z jiné planety. Vlastně je to celkem staré a nudné. Zdá se, že dnes tvůrci příběhů o superhrdinech do nich zapracovávají nové vědecké poznatky o vesmíru. Výsledkem je, že se v našem fyzickém vesmíru setkáváme nejen se superhrdiny z jiných planet, ale i ze Země a jiných planet z dalších vesmírů, z nichž každý má jinou časovou osu.

Ačkoli myšlenka paralelních vesmírů není ve sci-fi nová, ujala se, což je zřejmé z toho, že bez problémů projde testem pro desetileté, a to díky televizním seriálům o superhrdinech od DC Comics.

Tyto seriály jako Flash, Arrow, Supergirl (a další) fungují v multivesmírech. Jak to vím? Jen tak mimochodem mi to vysvětlili mí synovci (všem bylo pod deset let), když mi detailně popsali, jak může cestování časem vytvořit více časových linií a že Superman ze Země 32 je jiný než Superman ze Země 16. Protože jsem „stařík“, který tomu nejspíš nerozumí, cítili, že je jejich povinností poučit mě o multivesmíru, a pro jednoduché vysvětlení použili superhrdiny.

Graf multivesmíru a jádrová smyčka

Myšlenka multivesmíru je dnes ve světě fyziky tak běžná, že fyzikové navrhli ne jen jeden, ale více typů multivesmírů. Ten, který je pro mne na základě mého předchozího výzkumu v oblasti teorie simulace nejzajímavější, je teorie mnohovesmíru (MWI) kvantové fyziky, také známá jako teorie paralelních vesmírů nebo jen kvantových mnohovesmírů. Toto vysvětlení nepochopitelného fenoménu kvantové neurčitosti přijímá bez problémů většina fyziků. V této interpretaci vytváří vesmír nové větve pokaždé, když je učiněno kvantové pozorování, což má za následek nekonečný počet paralelních vesmírů s určitou úrovní sdílené historie.

Kdybyste to nakreslili do grafu, vznikl by základ pro jeden z hlavních modelů, který budeme rozvíjet v této knize a který nazývám graf multivesmíru. Ve zkratce to je mapa různých možných stavů vesmíru a možných časových linií mezi nimi.

Jako informatikovi mi samozřejmě přijde absurdní, že bychom vytvářeli nekonečný počet fyzických vesmírů, protože zároveň s jejich rostoucím počtem narůstají i požadavky na zpracování a na paměť. Logičtějším vysvětlením je, že tyto vesmíry jsou odděleny a uloženy jako informace, a pouze když je potřeba, jsou načteny a aktivovány – to je proces, který jsem popsal v Simulační hypotéze.

Další způsob, jak se informatici vypořádávají s nekonečným větvením mnohovesmírů, je postupně je redukovat, ukončovat nepotřebné nebo nechtěné cesty, které již neslouží účelu našeho výpočtu. Zjednodušeně: nekonečný strom je prořezán, jak jen je možné právě tím, že vyzkoušíme různé výsledky a pokračujeme dále pouze s těmi nejslibnějšími. Na tyto myšlenky, stejně jako na kvantové výpočty a kvantový paralelismus, se v této knize ještě podíváme.

Vycházíme z toho, že vesmír není pouze nástroj pro výpočty, ale že vytváří struktury podobné stromu – nejen v prostoru, ale napříč časem. Stromové struktury jsou v přírodě všudypřítomné, od evoluce druhů po evoluci jazyků. V počítačové vědě jsou stromové struktury jedním z nejefektivnějších a nejflexibilnějších způsobů, jak ukládat jakýkoli druh dat a soubor síťových uzlů.

Jak se tyto stromové struktury v průběhu času vytvářejí? Tím se dostáváme k dalšímu centrálnímu modelu, který prozkoumáme v této knize – rád ho nazývám jádrová smyčka. V informatice je smyčka část kódu, který se přehrává znovu a znovu. Může pokaždé udělat jinou volbu a existují různé způsoby, jak implementovat opakující se algoritmy, ale víceméně probíhá pokaždé stejná logika, dokud nedosáhneme nějaké hraniční podmínky a smyčka buď skončí, nebo se přemění v jinou smyčku, která běží na vyšší, nebo nižší úrovni (rekurze).

Svým způsobem je hlavní myšlenkou této knihy představa, že vesmír je počítač přehrávající jádrovou smyčku vytvářející možné časové linie, přičemž každá z nich je cestou skrze graf multivesmíru.

Kam dál

V této kapitole jsme si ukázali, že některé z myšlenek, které zkoumáme v této knize, vypadají jako science fiction. Philip K. Dick dospěl k některým z těchto závěrů v roce 1977 za použití své terminologie a svou cestou a jeho nápady posloužily jako předloha témat, kterým se budeme v této knize věnovat. Nebudeme se ale jenom odkazovat na science fiction, našimi nástroji budou také simulační teorie, teorie informace, design videoher, kvantová mechanika a kvantové výpočty.

Na závěr přijdeme nejen s modelem, který zahrnuje mnoho přítomností a budoucností, ale také možné minulosti. Jako všechny dobré modely, tak i ty, které zkoumáme v této knize, přemění vše nevysvětlitelné do nevyhnutelných závěrů, které dokonce vysvětlí zvláštní jevy jako Mandelův efekt.

Ve zbytku kapitoly Část I: Zní to jako science fiction se věnuji myšlenkám, které jsou tak spekulativní, že zní jako sci-fi. Dále se budu v kapitole 2 věnovat Mandelově efektu a v kapitole 3 navážu na simulační hypotézu, což nám také poskytne přehled simulační hypotézy Nicka Bostroma a shrnutí mé předchozí knihy.

V Části II: Ulítlá věda se podíváme na to, jaké má věda představy o čase, prostoru a paralelních vesmírech. Kapitolu 4 začneme dalšími verzemi představ o multivesmírech, jak je navrhují fyzikové. Potom se podíváme na kvantovou mechaniku, protože nejzajímavější verze multivesmíru pro naše účely je kvantový multivesmír, ke kterému se dostaneme v kapitole 6. V kapitole 7 se ponoříme do našich vědeckých znalostí o čase a ukážeme, jak se v teorii relativity i v kvantové mechanice liší minulosti a budoucnosti od našich představ v každodenní realitě. Tato část obsahuje nejvíce vědy, ale vyhneme se rovnicím a zůstaneme na konceptuální úrovni. I tak to bude stačit, abych vás přesvědčil, že čas je velice zvláštní a vůbec není tím, čím se zdá být.

V Části III: Výstavba digitálních světů se podíváme na myšlenku digitálního multivesmíru. Použijeme techniky a koncepty z videoher a klasické informatiky a ukážeme si, jak by mohl vypadat zjednodušený digitální vesmír. Tyto techniky obsažené v kapitole 8 zahrnují vytvoření jednoduchého „herního stavu“ ve velice jednoduché dobrodružné hře SimWorld. V kapitole 9 prozkoumáme celulární automaty, velice jednoduché grafické počítačové programy, které se mohou vyznačovat komplexním chováním. V kapitole 10 opustíme jednoduché výpočetní struktury a zaměříme se na to, jak by mohl ve skutečnosti provádět výpočty sám vesmír: za použití qubitů a kvantového paralelismu, což nám poskytne mnohem bohatší platformu pro mnohočetné šipky času. To je nejtechničtější část celé knihy, zahrnuje jednoduché kódy (pseudokódy) a logická hradla, ale můžete získat pojem o jádru konceptu, aniž byste zkoumali detaily.

V Části IV: Algoritmy pro multivesmír se vrátíme ke dvěma základním modelům a ukážeme si, jak může simulovaný multivesmír fungovat. Provedeme to tak, že zkombinujeme různé koncepty, se kterými jsme se v knize seznámili – zobrazení mnoha paralelních vesmírů jako stromových struktur v čase (Kapitola 11: Digitální časové linie a grafy multivesmíru), a jak výpočetní proces může takový graf vytvořit v Kapitole 12: Jádrová smyčka jako vyhledávání.

Na závěr se v Části V: Velký obraz podíváme na to, proč existují simulace a jak se to vztahuje k hlavní myšlence knihy – že vesmíry stále vznikají a propojují se. Tím v Kapitole 13: Vesmír se vyvíjí skrze mnoho simulací spojíme čtyři hlavní myšlenky knihy: paralelní vesmíry, simulační hypotézu, kvantové výpočty a Mandelův efekt. Součástí naší cesty bude i nová metafora postavená na starém příběhu známém jako Zahrada, v které se cestičky rozvětvují a obsáhne i myšlenky dalších fyziků, kteří navrhovali podobné modely, jako Thomas Campbell, Fred Alan Wolf a Amit Goswami. Skončíme Kapitolou 14: O krok zpět – co to vše znamená? Získáme odstup a zeptáme se, zda mají tyto teorie význam pro náš život. A pokud ano, pak jaký. Abychom toho dosáhli, musíme se posunout za vědu a technologii a podívat se na věci z kompletně jiné perspektivy: co je mimo multivesmír? Může to být část spirituální dimenze, o které hovoří většina náboženství?

Pokud vám toto vše zní, jako bychom se dostali na hranici mezi vědou, sci-fi a absurditou, nebo – jak se říká v seriálu Zóna soumraku – na „hranici mezi vědou a pověrou“, pak jste na správném místě. Vítejte do života v simulovaném multivesmíru.

VYKOLEJENÝ ČAS A FALEŠNÁ REALITA

Philip K. Dick často dává svým postavám důvod ke zpochybňování reality. Jeden z nejlepších příkladů pochází z jeho knihy Vykolejený čas, která byla publikována v roce 1959 a nebyla zatím zfilmována (i když Truman Show z roku 1998 vykazuje jisté podobnosti). Název knihy vychází ze Shakespearova Hamleta: „Čas vymknut z dráhy. – Prokletý to podíl, že k jeho nápravě jsem kdy se zrodil!“

V Dickově románu potkáváme Raglea Gumma, který žije v alternativní verzi roku 1959. Žije v idylickém malém městě se svou sestrou a jejím manželem. Gumm si vydělává na živobytí tak, že řeší hádanky, které vycházejí každý den v novinách pod názvem „Kde jen příště přistane zelený panáček?“

Gummovi se dějí zvláštní věci, které nejprve považuje za halucinace. Najde stránky časopisu s článkem věnovaným Marilyn Monroe, o které zatím nikdo neslyšel. Zjistí, že zmizel stánek s pitím a byl nahrazen papírem, na kterém je napsáno „Stánek s pitím“, a najde starý telefonní seznam s čísly s volací předvolbou města, které neexistuje. Najde rádio ukryté v něčím domě a zaslechne hovor vojenských pilotů, kteří zmíní jeho jméno. To už je opravdu divné. Dokonce zaslechne souseda říkat: „Co kdyby Ragle Gumm zase dostal rozum?“

Gumm začne tyto úkazy prošetřovat, dokonce se pokusí opustit město, ale zdá se, že mu osud nikdy není nakloněn a snaží se mu veškerou snahu překazit. A zatím se objevují další zvláštnosti: například časopis s jeho fotografií na titulní stránce.

Nakonec se Gummovi podaří uniknout a zjistit, co se opravdu děje. Píše se rok 1998 a Země je uprostřed války s kolonisty z Měsíce, kteří bombardují planetu jadernými střelami. Idylické město, ve kterém žije, je pouhou konstrukcí postavenou pouze pro něj – rok 1959, klidné období jeho dětství. Ragle Gumm, jak se ukáže, má jedinečnou schopnost předpovědět, kam dopadne další jaderná střela. Bohužel neunesl svou zodpovědnost, zbláznil se a mentálně se vrátil do dětství. Avšak díky podvržené novinové soutěži může i dále předpovídat, kam bude cílen další útok. Román končí nadějně, Gumm se vyléčí, opustí umělý svět roku 1959 a plánuje opustit i Zemi, aby prozkoumal sluneční soustavu.

2 Přednáška z Met byla nahrána a je na YouTube. Plná verze textu pod názvem If You Find This World Bad, You Should See Some of the Others byla mnohokrát vydána, například v PKDS Newsletteru, č. 27, srpen 1991, a publikována v mnoha Dickových dílech a knihách o jeho teoriích, např. v knize Lawrence Sutina The Shifting Realities of Philip K. Dick (Random House: Vintage, 1995, str. 233).

3 Kniha byla publikována 31. března 2019, přesně dvacet let po premiéře Matrixu 1. března 1999. Přednáška proběhla 22. června 2019. Můžete ji najít na YouTube nebo Talks at Google.

4 Vypadá to, že známý citát vznikl jako improvizace v Metách. Můžeme ho vidět na různých videích z přednášky, ale nemohl jsem najít žádnou psanou verzi. V uplynulých deseti letech se stal základním kamenem pro lidi, kteří se zajímají o simulační teorii a zpochybňování reality. Také se dostal do popových písní včetně Another World od Maxthoru. Často se používá v dokumentárním snímku Chyba v Matrixu z roku 2021.

5 Výňatky z mého telefonátu s Tessou jsou dostupné v Epizodě 1 mého podcastu The Simulated Universe with Riz Virk, dostupném na většině podcastových platforem a na https://simulateduniverse.podbean.com. Přepis je dostupný na http://www.medium.com/@rizstanford.

6 Ve své knize I Am Alive and You Are Dead: A Journey into the Mind of Philip K. Dick píše Emmanuel Carrere o obsahu a procesu psaní Dickova prvního velkého románu Muž z vysokého zámku.

7 Tessa řekla, že Philip vyprávěl tu historku mnohokrát, ale nemohla si vybavit, zda první byl řetízek na světlo nebo vypínač. Také řekla, že Philip sám mohl vyprávět ten příběh v trochu jiné podobě.

8 To byl také jeden z výsledků v románu Stephena Kinga o cestování časem.

Kapitola 2

Mandelův efekt – skutečnost, nebo hromadná iluze?

Co teď potřebujeme: najít a přivést jako důkaz někoho, komu se nějak podařilo… udržet si vzpomínky z jiných přítomností, latentní dojmy z jiných světů, které se podstatně liší od toho našeho, od světa, který je aktualizován v tomto stavu.

– Philip K. Dick , Přednáška z Met

Dokonce i Philip K. Dick uznává, že jeho myšlenku laterálních světů rozvětvujících se v počítačem generované realitě – jeho verzi simulovaného multivesmíru – je velice těžké prokázat vědecky, protože vše stojí na jeho vlastní paměti. Dick nicméně tvrdil, že pokud bychom našli další lidi, kteří si pamatují jiné minulosti nebo alternativní přítomnosti, tedy jiné časové linie, jeho teorie by byla důvěryhodnější.

Zdá se, že přesně tohle je podstata Mandelova efektu, o kterém mi vyprávěl kolega Bruce. V dobách před internetem bylo velice těžké spojit velký počet lidí, kteří si mohou pamatovat věci jinak. Mandelův efekt se stal tak populárním právě pro schopnost sesbírat v daném okamžiku vzpomínky lidí na různých místech.

Mým cílem v této knize není pokusit se prokázat, nebo vyvrátit Mandelův efekt. Spíše ho použiji k tomu, abych ilustroval důležitější myšlenku, a sice že simulovaný multivesmír provozuje mnohočetné časové linie, které se rozvětvují a spojují v probíhajícím výpočtu. Mandelův efekt je ideálním prostředkem k jednoduchému vysvětlení myšlenky vícečetných minulostí.

Co je Mandelův efekt?

Název Mandelův efekt vznikl ve spojitosti s lidmi, kteří si pamatují tragickou smrt Nelsona Mandely ve vězení v roce 1980, i když žil ještě dlouho po svém propuštění. Efekt pojmenovala blogerka Fiona Broomová, když se setkala s lidmi, kteří si pamatovali události, které se nestaly, od Mandelovy smrti ve vězení po neexistující epizody seriálu Star Trek . Na své webové stránce k tomuto tématu sesbírala spoustu 9

Broomová tvrdí, že během deseti let od prvního použití tohoto pojmu se stal mainstreamovým. Objevil se i v nedávné „reinkarnaci“ Akt-X a stal se populárním internetovým memem. 10 Mnohé mainstreamové zpravodajské weby o něm psaly a předkládaly mnoho příkladů 11 , což jim získalo pozornost publika. Pojmu se věnovaly i mnohé vědecké webové stránky, aby odhalily jeho pravou 12

Pojďme začít s formálnější definicí:

Mandelův efekt je fenomén, v němž si menšina veřejnosti zachovává odlišné vzpomínky na minulé události (nebo objekty) než většina.

Vše bude zřetelnější, až budeme mluvit o konkrétním příkladu Mandelova efektu, tedy o dvou verzích jedné věci (událost, obraz, předmět, citát atp.): co si pamatuje většina a co si pamatuje menšina. To, co si pamatuje většina a co je zdokumentováno online a historiky, Dick označuje za současnou realitu, na které se „lidstvo shodlo“ ( v orig. „consensus gentium“ present reality). Někdy máme více než jednu alternativní verzi dané věci, což může být definováno jako mnohočetné

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Paralelní vesmíry.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.