Starry Messenger

Cosmic Perspectives on Civilization

Copyright © 2022 by Neil deGrasse Tyson

Vesmírný posel

Pohled na civilizaci z hvězd

Neil deGrasse Tyson

Šéfredaktorka: Ivana Vrajová

Odpovědná redaktorka: Gabriela Kostašová

Překlad: Mgr. Radomír Beneš

Výroba e-knihy: Lenka Pavlisová

Obálka: Mgr. Petr Bernát

Copyright © ZONER a.s.

Vydání první v roce 2023. Všechna práva vyhrazena.

Zoner Press

Katalogové číslo: ZRE2219

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být reprodukována ani distribuována žádným způsobem ani prostředkem, ani reprodukována v databázi či na jiném záznamovém prostředku či v jiném systému bez výslovného svolení vydavatele s výjimkou zveřejnění krátkých částí textu pro potřeby recenzí.

Dotazy týkající se distribuce směřujte na:

Zoner Press

ZONER a.s.

Nové sady 18, 602 00 Brno

tel.: 532 190 883

e-mail: knihy@zoner.cz

www.zonerpress.cz

www.facebook.com/Zonerpress

www.instagram.com/zoner_press_brno/

ISBN epub: 978-80-7413-565-1

ISBN mobi: 978-80-7413-566-8

Věnováno památce Cyrila DeGrasse Tysona 1
a všem ostatním, kteří chtějí vidět svět takový,
jaký by mohl být, a ne takový, jaký je.

Okamžitě získáte globální vědomí, orientaci

na lidi, intenzivní pocit nespokojenosti se stavem

tohoto světa a nutkání něco s tím dělat.

Při pohledu z Měsíce vypadá mezinárodní politika tak

malicherně. Člověk by nejraději chytil politika za pačesy,

dovlekl ho těch půl milionu kilometrů a řekl:

„Teď se na to, ty debile, podívej.“

—Edgar D. Mitchell, astronaut, Apollo 14

Obsah

Předmluva

OUVERTURA - VĚDA A SPOLEČNOST

PRVNÍ KAPITOLA - PRAVDA A KRÁSA

DRUHÁ KAPITOLA - ZKOUMÁNÍ A OBJEVY

TŘETÍ KAPITOLA - ZEMĚ A MĚSÍC

ČTVRTÁ KAPITOLA - KONFLIKT A ROZŘEŠENÍ

PÁTÁ KAPITOLA - RIZIKO A ODMĚNA

ŠESTÁ KAPITOLA - MASOTERIÁNI A VEGETARIÁNI

SEDMÁ KAPITOLA - POHLAVÍ A IDENTITA

OSMÁ KAPITOLA - BARVA A RASA

DEVÁTÁ KAPITOLA - PRÁVO A POŘÁDEK

DESÁTÁ KAPITOLA - TĚLO A MYSL

EPILOG

Poděkování

Příspěvky

Poznámky

Předmluva

V esmírný posel je výzvou k probuzení civilizace. Lidé dnes už nevědí, komu nebo čemu věřit. Zaséváme nenávist k druhým živenou tím, co si myslíme, že je pravda, nebo tím, co chceme, aby pravda byla, bez ohledu na to, co pravdou skutečně je. Kulturní a politické frakce soupeří o duše lidských společenství a národů. Ztratili jsme přehled o tom, co odlišuje fakta od názorů. Jsme rychlí v projevech agrese a pomalí v projevech laskavosti.

Když Galileo Galilei vydal v roce 1610 svoji knihu Sidereus Nuncius , představil světu kosmické pravdy, které zde byly od starověku, nicméně do lidského myšlení pronikly až nyní. Galileo svým zdokonaleným dalekohledem odhalil vesmír, který se nepodobal ničemu, co se doposud považovalo za skutečné. Na rozdíl od všeho, co lidé chtěli, aby skutečné bylo. Na rozdíl od všeho, o čem se lidé odvažovali tvrdit, že skutečné je. Sidereus Nuncius obsahoval autorova pozorování Slunce, Měsíce a hvězd, ale i planet a Mléčné dráhy.

Z Galileovy knihy vycházejí dva jednoduché poznatky: 1) lidské oči samy o sobě nestačí k odhalení základních pravd o fungování přírody, 2) Země není středobodem všeho dění. Pouze obíhá kolem Slunce jako jedna z ostatních známých planet.

Latinský název Sidereus Nuncius lze přeložit jako Hvězdný posel .

První kosmické perspektivy, s nimiž se tehdejší svět díky Galileovi seznámil, zpochybnily veškeré pojetí naší vlastní důležitosti. Jednalo se o poselství z hvězd, které nás nutilo přehodnotit své vztahy k sobě navzájem, k Zemi i ke kosmu. V opačném případě bychom se nikdy nezbavili zavedených představ o světě, ve kterém se vše točí kolem nás a našich názorů. Vesmírný posel ukazuje, kam máme směřovat svoji emocionální a intelektuální energii, která je v souladu s biologií, chemií a fyzikou známého vesmíru. Vesmírný posel nahlíží na některá z nejpalčivějších témat naší doby – na válku, politiku, náboženství, pravdu, krásu, pohlaví a rasu, což jsou všeobecně známá a uměle vytvořená bojiště prostupující naše životy – a vrací je čtenáři s důrazem na odpovědnost a moudrost ve službách civilizace. Občas se také zamýšlím nad tím, jak bychom se mohli jevit případným návštěvníkům z vesmíru, jež by se na Zemi ocitli bez předsudků o tom, kdo nebo co jsme – nebo jací bychom měli být. Sloužili by jako nestranní pozorovatelé upozorňující na všechny ty nedůslednosti, pokrytectví a občasné nesmyslnosti, kterých jsou naše životy plné.

Vesmírný posel je sbírkou poznatků, které vycházejí ze znalostí vesmíru a jsou předkládané pomocí vědeckých metod a nástrojů.

OUVERTURA

VĚDA A SPOLEČNOST

K dyž se lidé v našem složitém světě politiky, náboženství a kultury neshodnou, příčiny jsou jednoduché, zato řešení se mnohdy nenabízí. Každý z nás disponuje různými znalostmi. Máme různé hodnoty, různé priority a různé chápání všeho, co se kolem nás odehrává. Na svět se díváme každý jinak, a tak si každý vytváříme vlastní okruhy lidí podle toho, kdo vypadá jako my, kdo se modlí ke stejným bohům jako my a kdo sdílí naše morální zásady. V paleolitu byli lidé izolováni v malých společenstvích, pak bychom možná neměli být překvapeni tím, co s námi udělala evoluce.

Skupinové myšlení se možná vymyká racionální analýze, ale našim předkům mohlo přinášet výhody pro přežití. 2

Pokud se ale odvrátíme od všeho, co nás rozděluje, můžete najít společné, ba přímo sjednocující pohledy na svět. V takovém případě však našlapujte velice opatrně. Nový pohled nesměřuje ani na sever, ani na jih, ani na východ, ani na západ od místa, kde stojíte. Ve skutečnosti toto místo na kompasové růžici nenajdete. Abyste se k němu dostali, musíte opustit zemský povrch – abyste viděli Zemi a všechny na ní způsobem, který vás učiní imunními vůči provinčním výkladům světa. O této proměně hovoříme jako o „efektu nadhledu“, který běžně zažívají astronauti, kteří obletěli Zemi. Přidejte k tomu objevy moderní astrofyziky, stejně jako matematiky, vědy a technologie, které stály u zrodu výzkumu vesmíru – a zjistíte, že vysoko nad vším stojí kosmická perspektiva.

Téměř každá moje myšlenka, každý můj názor a každý můj pohled na světové dění byl ovlivněn – informován a osvícen – poznáním našeho místa na Zemi a našeho místa ve vesmíru. Není nic lidštějšího než metody, nástroje a objevy vědy, která zdaleka není chladná a bezcitná. Všechny tyto aspekty utvářejí moderní civilizaci. Co je vlastně civilizace, když ne to, co si lidé vybudovali jako prostředek k překonání prvotních pudů stejně jako krajinu, v níž mohou žít, pracovat a hrát si?

Co si tedy máme počít s našimi společnými a přetrvávajícími neshodami? Za sebe vás mohu ujistit, že ať už je váš názor v současnosti jakýkoliv, může ho příliv vědy a racionálního myšlení prohloubit a učinit informovanějším než kdykoli předtím. Navíc může odhalit všechny nepodložené názory nebo neopodstatněné emoce, které snad v sobě nosíte.

Nelze reálně očekávat, že se lidé mezi sebou budou hádat stejným způsobem jako vědci. Je to proto, že vědci se navzájem nepídí po svých osobních názorech. My si vzájemně ověřujeme svá data, údaje či fakta. I při argumentaci názory vás možná překvapí, jak silný může být racionální pohled. Když se jím necháte osvítit, rychle zjistíte, že Země nepodporuje několik či dokonce mnoho různých kmenů, ale pouze jeden – kmen lidský. V okamžiku tohoto poznání se náhle mnohé neshody zmírní, zatímco jiné se jednoduše vypaří a vy se nemáte o čem hádat.

Věda se odlišuje od všech ostatních oborů lidské činnosti tím, že dokáže zkoumat a chápat chování přírody na takové úrovni, která nám umožňuje přesně předvídat, ne-li kontrolovat, výsledky událostí v přírodním světě. Vědecké objevy mají často schopnost rozšířit a prohloubit pohled na všechny věci kolem nás. Věda zlepšuje zejména naše zdraví, zvyšuje bohatství a posiluje bezpečnost, a to v případě daleko většího počtu lidí než kdykoli v celé dlouhé historii lidstva.

Vědecká metoda, která je základem těchto úspěchů, se často vyjadřuje formálními pojmy, které odkazují na indukci, dedukci, hypotézu a experiment. Lze ji však shrnout do jedné věty, která vypovídá o objektivitě:

Udělejte vše pro to, abyste si nenamlouvali, že něco je pravda, i když je to lež, nebo že něco je lež, i když je to pravda.

Tento přístup k poznání má své kořeny v jedenáctém století, kdy jej vyjádřil arabský učenec Ibn al-Hajtham (965–1040), známý také jako Alhazen. Vědce varoval zejména před zaujatostí či předpojatostí, když hlásal: „Při kritickém zkoumání by měl (vědec) podezřívat i sám sebe, aby neupadl ani do předsudků, ani do shovívavosti.“ 3 O několik století později, v době evropské renesance, by s ním plně souhlasil i Leonardo da Vinci, jenž pronesl: „Největší klam, kterým lidé trpí, je jejich vlastní názor.“ 4 V sedmnáctém století, krátce po bezmála současném vynálezu mikroskopu a dalekohledu, vědecká metoda plně rozkvetla díky práci astronoma Galilea a filozofa sira Francise Bacona (barona z Verulamu). Z výše uvedeného vyplývá jednoduchý závěr: Provádějte experimenty, abyste ověřili svou hypotézu, a své přesvědčení postavte na síle důkazů.

V oněch dobách jsme se také naučili netvrdit, že známe nějakou nově objevenou pravdu, dokud většina badatelů nedojde k výsledkům, které jsou vzájemně konzistentní. Tento kodex chování přináší pozoruhodné výsledky. Neexistuje žádný zákon, který by zakazoval zveřejňovat nesprávné nebo neobjektivní výsledky. Ale cena za to, že tak učiníte, je vysoká. Pokud váš výzkum zkontrolují kolegové a nikdo nedokáže vaše výsledky zopakovat, bude integrita vašeho budoucího výzkumu považována za podezřelou. Pokud se dopustíte otevřeného podvodu – tedy pokud vědomě zfalšujete údaje – a jiní vědci zabývající se daným tématem to odhalí, vaše kariéra tím skončí.

Tento vnitřní samoregulační systém ve vědě je mezi profesemi jedinečný a k jeho fungování není třeba veřejnosti, tisku ani politiků. Přesto vás může fascinovat, jak celý tento mechanismus pracuje. Stačí sledovat tok výzkumných prací, které zdobí stránky recenzovaných vědeckých časopisů. Jedná se o skutečnou líheň objevů, která se příležitostně umí proměnit na bitevní pole vědeckých sporů. Pokud však vědecký výzkum vědomě a ještě před dosažením konsensu přizpůsobíte nějakým kulturním, ekonomickým, náboženským nebo politickým cílům, podkopete základy informované demokracie.

Konformita ve vědě je doslova prokletím pokroku. Ti, kdo si o nás myslí, že ve své pohodlnosti ochotně souhlasíme jeden s druhým, se nikdy nezúčastnili vědeckých konferencí. Považujte taková setkání za arénu, kde se soudí a kriticky posuzují myšlenky kohokoli bez ohledu na jeho postavení a věk. To je pro obor dobré. Úspěšné myšlenky takové zacházení přežijí. Špatné nápady jsou vyřazeny. Konformita je směšná i pro vědce, kteří se snaží o kariérní postup. Nejlepší způsob, jak se proslavit ještě za svého života, je přijít s myšlenkou, která odporuje převládajícímu výzkumu, a přitom si vyslouží konzistenci pozorování a experimentů. A pokud jde o zdravý nesouhlas, ten je toliko přirozeným stavem na prahu všech objevů.

V  roce 16 60, pouhých osmnáct let po Galileově smrti, byla v Londýně založena Královská společnost, která je dodnes nejstarší nezávislou vědeckou akademií na světě. Od té doby se na její půdě vedou spory o nové vědecké myšlenky inspirované úžasně přímočarým heslem akademie: „Nullius in verba“ neboli „nepřísahat na ničí slova“. Roku 1743 založil Benjamin Franklin Americkou filozofickou společnost, jejímž cílem bylo podporovat „užitečné vědění“. Ve svém poslání pokračuje dodnes a její členové zastupují všechny oblasti akademického snažení v přírodních i humanitních vědách. A v roce 1863, kdy měl daleko naléhavější starosti, podepsal první republikánský prezident USA Abraham Lincoln vznik Národní akademie věd (NAS). Tento důstojný orgán měl celému národu poskytovat nezávislé rady v otázkách týkajících se vědy a techniky.

Ve dvacátém století sloužila podobnému účelu celá řada agentur s vědeckým posláním. V USA k nim patří Národní akademie inženýrství (NAE), Národní akademie medicíny (NAM), Národní vědecká nadace (NSF) a Národní instituty zdraví (NIH). Patří sem také Národní úřad pro letectví a vesmír (NASA), který zkoumá vesmír a aeronautiku; Národní institut standardů a technologie (NIST) zabývající se základy vědeckých měření, na nichž jsou založena všechna ostatní měření; Ministerstvo energetiky (DOE), které zkoumá energii ve všech využitelných a užitečných formách; a Národní úřad pro oceán a atmosféru (NOAA), k jehož zájmům patří počasí a klima na Zemi a jejich možný vliv na obchod.

Výše zmíněná výzkumná střediska, stejně jako další důvěryhodné zdroje publikovaných vědeckých poznatků, mohou posílit postavení politiků způsobem, jenž povede k osvícenému a informovanému vládnutí. To se však nepodaří, dokud voliči a ti, kdo jsou voleni, nepochopí, jak a proč věda funguje. Vědecké úspěchy národních výzkumných institucí představují zárodek budoucnosti tohoto národa. Současně jsou živeny rozsahem a hloubkou podpory, kterou mohou agentury získat od správních orgánů, které je řídí.

Po hlubokém zamyšlení se nad tím, jak se vědec dívá na svět, jak vypadá Země z vesmíru a jak velký je vesmírný věk a nekonečný prostor, se všechny pozemské myšlenky změní. Mozek přenastaví životní priority a přehodnotí kroky, které by člověk měl či mohl podniknout. Nedotčen nezůstane žádný pohled na kulturu, společnost nebo civilizaci. V podobném stavu mysli vypadá svět jinak. Člověk se prostě ocitne jinde.

A začne život vnímat optikou vesmírné perspektivy.

PRVNÍ KAPITOLA

PRAVDA A KRÁSA

Estetika v životě a ve vesmíru

T émata pravdy a krásy zaměstnávají již od starověku naše největší myslitele – zejména filozofy a teology, příležitostně i básníky, jako je John Keats, který ve své básni „Óda na řeckou urnu“ z roku 1819 poznamenává: 5

V kráse je pravda , v pravdě krása. Není třeba víc poznat z naší země širé.

Jak by se tato témata mohla jevit mimozemšťanům, kteří by za námi přiletěli přes celou galaxii? Nebudou mít žádné z našich předsudků. Žádné z našich preferencí. Žádné z  našich předpojatostí. Nabídli by nám nový pohled na to, čeho si jako lidé vážíme. Možná by si dokonce všimli, že samotný pojem pravdy na Zemi je plný protichůdných ideologií a  zoufale potřebuje vědeckou objektivitu.

Výhradními objeviteli toho, co je ve vesmíru objektivně pravdivé, jsou vědci, vybaveni metodami a nástroji zkoumání zdokonalovanými po celá staletí. Objektivní pravdy platí pro všechny lidi, místa a věci, stejně jako pro všechna zvířata, rostliny i  nerosty. Některé z těchto pravd platí napříč veškerým prostorem a  časem. Jsou platné, i když v ně nevěříte.

Objektivní pravdy nejsou výplodem žádné zavedené autority, ani výsledkem jediného výzkumného článku. Vezměme různé tiskoviny, které ve snaze co nejvíce zaujmout mohou veřejnost mylně informovat o tom, jak věda funguje, když jako pravdivý uvedou jediný právě publikovaný vědecký článek, a neváhají se přitom zaštítit řadou slovutných vědeckých jmen. Skutečnost je však taková, že pravda zrozená na samé hranici poznání ještě nemusí být definitivní. Výzkum mnohdy bloudí, dokud jej experimenty nezavedou správným směrem – nebo žádným směrem, což je důkazem, že žádný hledaný fenomén neexistuje. Takovéto stěžejní kontroly a bilance běžně trvají roky, což pochopitelně neodpovídá modernímu pojetí „převratné novinky“.

Objektivní pravdy zjištěné opakovanými experimenty, které dávají konzistentní výsledky, se později neukážou jako nepravdivé. Není třeba se znovu zabývat otázkami, zda je Země kulatá, zda je Slunce horké, zda lidé a šimpanzi sdílejí více než 98 % identické DNA nebo zda vzduch, který dýcháme, obsahuje 78 % dusíku. Éra „moderní fyziky“, která se zrodila s kvantovou revolucí na počátku dvacátého století a revolucí relativity přibližně ve stejné době, neodmítla Newtonovy zákony pohybu a gravitace. Místo toho popsala hlubší skutečnosti přírody, které se díky stále dokonalejším metodám a nástrojům zkoumání staly viditelnými. Těmito většími pravdami pak moderní fyzika obklopila klasickou fyziku, stejně jako větší panenka známé matrjošky pojímá tu menší. Jediné okamžiky, kdy věda nemůže zajistit objektivní pravdy, pocházejí z předkonsenzuální hranice výzkumu. Jediná doba, kdy věda nemohla zajistit objektivní pravdy, existovala před sedmnáctým stoletím, kdy byly jediným nástrojem, který jsme měli k dispozici pro poznávání světa přírody, naše nedostatečné a zkreslené smysly. Objektivní pravdy existují nezávisle na vnímání reality pěti smysly. A s vhodnými nástroji si je může ověřit kdokoli, kdykoli a kdekoli.

Objektivní pravdy vědy nejsou založeny na systémech víry. Nejsou založeny na autoritě vůdců ani na síle přesvědčení. Nejsou ani naučené opakováním nebo získané magickým myšlením. Popírat objektivní pravdy znamená být vědecky negramotný, nikoli ideologicky zásadový.

V tuto chvíli si možná pomyslíte, že na světě by tedy měla existovat jen jedna definice pravdy, ale tak tomu není. Převládají zde přinejmenším dva další druhy pravd, které jsou hnacím motorem těch nejkrásnějších i nejbrutálnějších projevů lidského jednání. Osobní pravdy mají moc poroučet vaší mysli, tělu i  duši, ale nejsou založeny na důkazech. Osobní pravdy jsou to, o čem jste přesvědčeni, že je pravda, i když to nemůžete – a zejména když to nemůžete – dokázat. Některé z těchto myšlenek vycházejí z toho, co chcete, aby bylo pravdivé. Jiné mají podobu charismatických vůdců nebo náboženských doktrín, ať už starověkých, nebo současných. Pro některé, zejména v monoteistických náboženstvích, jsou Bůh a Pravda synonyma. Ostatně křesťanská Bible to říká jasně: 6

Ježíš mu řekl: „Já jsem ta cesta, pravda a život ; nikdo nepřichází k Otci než skrze mne.“

Osobní pravdy jsou to, co vám může být drahé, ale kromě vášnivých argumentů, nátlaku nebo síly nemáte žádnou reálnou možnost přesvědčit ostatní, kteří s nimi nesouhlasí. Jsou to základy názorů většiny lidí a obvykle jsou neškodné, když si je necháte pro sebe nebo se o nich pohádáte u piva. Je Ježíš váš spasitel? Byl Mohamed posledním Božím prorokem na Zemi? Měla by vláda podporovat chudé lidi? Jsou současné imigrační zákony příliš přísné, nebo příliš benevolentní? Je Beyoncé vaší královnou? Který kapitán ve Star Treku jste vy? Kirk, Picard nebo Janewayová?

Rozdíly v  názorech obohacují rozmanitost národa a měly by se v každé svobodné společnosti cenit a respektovat – za předpokladu, že si každý zachová svobodu nesouhlasit a hlavně, že každý zůstane otevřený racionálním argumentům, které by jeho názor mohly změnit. Chování mnoha lidí na sociálních sítích se bohužel zvrhlo v pravý opak. Jejich receptem je najít si názor, se kterým nesouhlasí, a rozpoutat vlnu hněvu a rozhořčení, protože se vaše názory s těmi jejich neshodují. Společenské, politické nebo legislativní pokusy domoci se toho, aby všichni souhlasili s vašimi osobními pravdami, jsou diktaturou.

Mezi milovníky vína existuje latinské rčení „In vino veritas“, neboli „Ve víně je pravda“. To je odvážné u nápoje, který obsahuje 12–14 % etanolu, tedy molekuly, jež narušuje mozkové funkce a která se (bezvýznamně) běžně vyskytuje v mezihvězdném prostoru. Známé sousloví nicméně naznačuje, že skupina lidí popíjejících víno bude k sobě navzájem zcela bez okolků upřímná. Možná se to na určité úrovni děje i u jiných alkoholických nápojů. Přesto jen málokdo z  nás viděl, že by se v baru poprali dva lidé popíjející víno. Možná gin. Whisky určitě. Chardonnay ne. Představte si absurditu takové věty ve filmovém scénáři: „Nakopu ti zadek, jen co dopiju svůj Merlot!“ To samé bude pravděpodobně platit o  marihuaně, vždyť doupata kuřáků trávy také nebývají typickými místy, kde se strhávají rvačky. Je to důkaz, byť filmově anekdotický, že upřímná pravda může vést k porozumění a usmíření. Možná proto, že upřímnost je lepší než neupřímnost a pravda je krásnější než nepravda.

Daleko za pravdami, jež dřímají ve víně, a  blízkými příbuznými osobních pravd jsou pravdy politické. Tyto myšlenky a  ideje již rezonují s vašimi pocity a díky neustálému opakování ze strany médií, která by vás ráda přiměla jim uvěřit – což je základní rys propagandy – se stávají pravdami nezpochybnitelnými. Takové systémy téměř vždy naznačují nebo výslovně prohlašují, že to, kdo jste, nebo co děláte, nebo jak to děláte, je nadřazené těm, které si chcete podmanit nebo podrobit. Není žádným tajemstvím, že lidé položí život nebo připraví o život jiné, aby podpořili to, čemu věří. Často platí, že čím méně skutečných důkazů na podporu nějaké ideologie existuje, tím je člověk spíše ochoten pro ni zemřít. Árijští Němci 30. let 20. století se nenarodili s myšlenkou, že jsou rasově nadřazeni všem ostatním lidem na světě. Museli projít indoktrinací. A také prošli. Účinnou, promazanou politickou mašinérií. V roce 1939 a na začátku druhé světové války byly miliony lidí připraveny za svou pravdu zemřít – a také zemřely.

P ředstava toho, co je krásné a  žádoucí, se obvykle mění z jednoho ročního období na druhé, od sezóny k sezóně, z roku na rok a z  generace na generaci, zejména pokud jde o módu, umění, architekturu a lidské tělo. Podle velikosti kosmetického průmyslu a širšího kosmetického průmyslového komplexu by si návštěvníci z vesmíru jistě mysleli, že sami sebe vnímáme jako nenapravitelně ošklivé a neustále potřebujeme „vylepšovat“. Vytvořili jsme přístroje k narovnání kudrnatých vlasů a na vytvoření kudrlin na vlasech rovných. Vynalezli jsme metody, jak nahradit chybějící vlasy a odstranit nežádoucí ochlupení. Používáme chemické barvy na ztmavení světlých vlasů a zesvětlení tmavých vlasů. Netolerujeme akné ani vady pleti jakéhokoli druhu. Nosíme boty, které nás dělají vyššími, a používáme parfémy, po kterých lépe voníme. Používáme make-up, abychom zdůraznili dobré a potlačili špatné prvky našeho vzhledu. Nakonec toho na nás nezůstává mnoho skutečného. Krása, kterou jsme si vytvořili, není trvalá. Smývá se ve sprše.

To, co je objektivně pravdivé nebo upřímně autentické, zejména na zemi nebo na nebi, má tendenci mít svou vlastní krásu, která přesahuje čas, místo a  kulturu. Západy slunce zůstávají fascinující, i když je vidíte každý den. A nadto víme vše o termonukleárních zdrojích energie v  jádru Slunce. Víme o strastiplné cestě fotonů, které stoupají ven ze Slunce. Víme o jejich rychlé cestě vesmírem, dokud se jako světelný paprsek nezalomí v zemské atmosféře a neskončí na sítnici mého oka. Mozek pak zpracuje a „uvidí“ obraz západu slunce. Tato přidaná fakta – tyto vědecké pravdy – mají moc prohloubit vše, co bychom jinak mohli přisuzovat pouhé kráse přírody .

Snad nikoho z nás nikdy neomrzely vodopády nebo Měsíc v  úplňku stoupající nad horizontem hor či města. Při pohledu na výjimečnou podívanou, jakou je úplné zatmění Slunce, se nám nedostává slov ani dnes. Kdo by dokázal odvrátit svůj zrak od srpku Měsíce a od Venuše, společně zavěšených na soumračné obloze ? Islám určitě ne. Toto spojení „hvězdy“ s půlměsícem zůstává posvátným symbolem jejich víry. Sílu odvrátit se neměl ani Vincent van Gogh. Dne 21. června 1889 7 ji zachytil na obloze před úsvitem ve francouzském Saint-Rémy a vytvořil tak svůj snad nejznámější obraz Hvězdná noc . A určitě se nám jen tak neokoukají ani panoramata vesmírné krajiny pořízená z planetárních vozítek nebo snímky, které nám zprostředkovává Hubbleův vesmírný dalekohled a různé kosmické sondy. Pravdy přírody oplývají krásou a budí úžas, bez ohledu na prostor a čas.

Není divu, že bohové, které uctíváme, mají tendenci zaujímat nejvyšší místa, ne-li přímo samu oblohu. Možná také vnímáme vysoká místa jako místa bližší Bohu – od vrcholků hor přes nadýchaná oblaka až po nebesa. Noemova archa přistála na vrcholu hory Ararat, nikoli na okraji jezera nebo řeky. Mojžíš nepřijal Desatero přikázání v údolí nebo na planině. Přišla k němu na vrcholu Sinaje. Sion a  Olivová hora jsou posvátnými místy Blízkého východu, stejně jako hora Blahoslavenství, pravděpodobné místo Ježíšova slavného Kázání. 8 Vysoko nad oblaky ční i majestátní Olymp obývaný řeckými bohy. Na vysokých, nikoli nízkých místech se obvykle stavěly i významné oltáře, zatímco Aztékové přinášeli lidské oběti bohům na vrcholech mezoamerických pyramid. 9

Kolikrát jsme viděli plakáty nebo dokonce obrazy, na nichž byli vyobrazeni cherubíni, andělé, světci nebo sám vousatý Bůh plující na mohutném kumulonimbu – tedy největším ze všech oblaků. Taxonomie mraků fascinovala skotského meteorologa Ralpha Abercrombyho, který jich v roce 1896 zdokumentoval po celém světě, kolik jen mohl, a vytvořil pro ně číselnou řadu. Hádáte správně. Kumulonimbům bylo přiřazeno číslo 9 – odtud také pochází anglická fráze „nacházet se na mraku číslo devět“, která je metaforou pro stav blaženosti. 10 Spojte si mrak devět s paprsky slunečního světla, které zasahují do všech koutů obrazu , a dozajista se neubráníte myšlenkám na božskou krásu.

Animistická náboženství , běžná u původních obyvatel po celém světě od Aljašky po Austrálii, naopak tvrdí, že příroda sama o sobě – potok, stromy , vítr, déšť a hory – je prodchnuta jakousi duchovní energií. Kdyby měly dávné národy přístup k dnešním kosmickým představám, mohla by se jejich božstva nacházet na ještě krásnějších místech, odkud by shlížela na Zemi. Jedna mlhovina (PSR B1509-58), kterou pomocí rentgenového světla zobrazila kosmická sonda NASA zvaná NuSTAR, připomíná obrovskou zářící ruku ve vesmíru s jasně viditelným zápěstím, dlaní, nataženým palcem a prsty. Přestože je mlhovina zářícím pozůstatkem mrtvé, explodované hvězdy , lidé ji stejně překřtili na „Boží ruku“.

Vedle jejich katalogových identifikačních údajů 11 pojmenováváme astrofyzikální mlhoviny obvykle i podle toho, čemu se podobají, a používáme k tomu nejrůznější zábavné pozemské odkazy, jako jsou například mlhovina Kočičí oko (NGC 6543), Krabí mlhovina (NGC 1952), Činka (NGC 6853), Orlí mlhovina (NGC 6611), mlhovina Helix (NGC 7293), mlhovina Koňská hlava (IC 434), mlhovina Laguna (NGC 6523), mlhovina Plátek citronu (IC 3568), mlhovina Severní Amerika (NGC 7000), mlhovina Sova (NGC 3587), Prstencová mlhovina (NGC 6720) a mlhovina Tarantule (NGC 2070). Ano, všechny skutečně vypadají nebo silně evokují to, jak jsme je nazvali. A je tu ještě jedna: mlhovina Pacman (NGC 281), pojmenovaná podle hladové postavičky z videohry z 80. let minulého století.

Tím celá nádhera nekončí. V naší sluneční soustavě máme komety, planety, asteroidy a měsíce, z nichž každý odhaluje ohromující jedinečnost tvaru a  formy. U mnoha z těchto objektů jsme nashromáždili objektivně pravdivé znalosti o tom, z čeho se skládají, odkud přišly a  kam směřují. To vše při jejich rotaci a pohybu po určených drahách vesmírným vakuem, kdy připomínají tanečníky v kosmickém baletu, jehož choreografii určují gravitační síly.

V  90. letech 20. století měl Bill Clinton na stolku v Oválné pracovně Bílého domu mezi dvěma protilehlými pohovkami vzorek měsíční horniny, který astronauti z  programu Apollo přivezli na Zemi ze vzdálenosti čtvrt milionu kilometrů . Vyprávěl mi, že kdykoli se schylovalo k hádce mezi geopolitickými protivníky nebo nepoddajnými členy Kongresu, ukázal na kámen a podotkl , že pochází z Měsíce. 12 Toto gesto spolehlivě změnilo směr konverzace a znovu potvrdilo, že vesmírné perspektivy mohou člověka donutit k zastavení a zamyšlení nad smyslem života a nad hodnotou míru, který jej udržuje.

Krása sama o sobě.

Příroda se však neomezuje na krásu věcí. Objektivně pravdivé myšlenky mohou být samy o sobě krásné. Dovolte mi vybrat několik oblíbených příkladů :

Jedna z nejjednodušších rovnic v celé vědě je zároveň tou nejhlubší: Einsteinova rovnice o poměru energie ( E ) a hmotnosti ( m ): E = mc 2 . Malé c znamená rychlost světla – konstantu, která se objevuje na nesčetných místech, když odhalujeme kosmické zákony řídící vesmír. Kromě milionu dalších míst, kde se objevuje, je tato malá rovnice základem toho, jak všechny hvězdy ve vesmíru generují energii od počátku věků.

Stejně jednoduchý a neméně hluboký je druhý pohybový zákon Isaaca Newtona, který přesně předepisuje zrychlení objektu ( a ) působením síly ( F ): F = ma, kde malé m znamená hmotnost objektu.

Tato rovnice a její pozdější rozšíření Einsteinovou teorií relativity jsou základem veškerého pohybu, který kdy existoval nebo bude existovat pro všechny objekty ve vesmíru.

Fyzika dokáže být krásná .

Pravděpodobně jste už slyšeli o čísle pí – čísle mezi 3 a 4, které má nekonečně mnoho desetinných míst, i když se často zkracuje na 3,14. Zde je pí s takovým počtem desetinných míst, aby bylo vidět všech deset číslic 0 až 9:

3,14159265358979323846264338327950…

Pí získáte jednoduše vydělením obvodu kruhu jeho průměrem. Stejný poměr platí bez ohledu na velikost kruhu. Samotná existence Ludolfova čísla je hlubokou pravdou euklidovské geometrie, kterou každý rok 14. března slaví všichni matematičtí podivíni světa – datum, které lze (alespoň v angličtině) zapsat jako 3.14.

Matematika dokáže být krásná.

Kyslík podporuje hoření. Vodík je výbušný plyn. Když je spojíte, získáte vodu (H 2 O), tedy kapalinu schopnou hasit požáry . Chlór je jedovatý, žíravý plyn. Sodík je kov, dostatečně měkký , aby se dal krájet nožem na máslo, a dostatečně lehký , aby plaval na vodě. Doma to ale nezkoušejte, protože ve vodě reaguje výbušně. Spojením obou látek získáte chlorid sodný (NaCl ), známější jako kuchyňská sůl.

Chemie dokáže být krásná.

Na Zemi žije nejméně 8,7 milionu druhů 13 živých organismů, z nichž většinu tvoří hmyz. Tato ohromující rozmanitost života vznikla z jednobuněčných organismů před čtyřmi miliardami let. Každého tvora, každou rostlinu přitom neustále podporuje harmonický průsečík zemské pevniny, moře a vzduchu. Jinak řečeno, jsme v tom všichni společně. Jedna genetická rodina na vesmírné lodi Země.

Biologie dokáže být krásná.

Co je tedy na světě pravdivé a zároveň zlé či ošklivé? Země se považuje za přístav života opečovávaný mateřskými instinkty matky přírody. To je do jisté míry pravda. Země se hemží životem od chvíle, kdy se na ní život byl s to udržet. Je však také obrovský stroj na zabíjení. Více než 99 % všech druhů, které kdy žily, už vyhynulo 14 v důsledku působení sil, jako jsou regionální a globální změny klimatu, ale i  environmentální útoky typu sopek, hurikánů, tornád, zemětřesení, tsunami, nemocí a  zamoření. Strojem na zabíjení je i samotný vesmír, odkud k  nám dopadají asteroidy a komety – nejznámější asteroid zasáhl Zemi před šestašedesáti miliony let a způsobil, že vyhynuli všichni slavní přerostlí dinosauři, stejně jako 70 % všech ostatních suchozemských a mořských druhů živých organismů. Žádný suchozemský živočich větší než sportovní taška nepřežil .

Jsme až chorobně fascinováni masivními geologickými katastrofami a ničivými meteorologickými úkazy. Jsou to všechno věci krásné – možná dokonce kategorie sama pro sebe: něco, co je třeba pozorovat a obdivovat, ale jen z bezpečné vzdálenosti, i když někteří lidé pravidlo bezpečné vzdálenosti záměrně ignorují. Příkladem budiž „lovci bouří“ a meteorologové, snad toužící zemřít, kteří se živě hlásí z přístavu bičovaného apokalyptickou bouří, přičemž nedbají nebezpečí ani utrpení svého kolegy, který se ten den dobrovolně přihlásil, aby držel kameru.

Sopka je ohromující z každého úhlu. Žhavá tekutina, která vytéká z její kaldery a stéká po svazích tvoříc přítoky a řeky, se skládá ze zkapalněných hornin. Při pokojové teplotě jsou to věci, na kterých sedíme, stavíme si na nich domy a používáme je jako metaforu pro vše, co je na světě stabilní. Sopka chrlí zkapalněné horniny čistě podle vlastního scénáře, přičemž by mohla docela dobře sloužit jako brána do podzemí.

Je snad něco krásnějšího než 500 kilometrů široký hurikán, který se při pohledu z výšky nebo z vesmíru líně otáčí jako mohutné plynné kolo z bouřkových mraků? A co takhle lítá bouře s  častými, hlasitými a děsivými záblesky, které přeskakují z mraku na mrak a nezřídka se obrátí i proti zemskému povrchu 15 ?

Asteroid možná zničil pozemské dinosaury, ale současně vytvořil ekologickou niku, která našim malým savčím předkům umožnila vyvinout se v něco ambicióznějšího než jen ubohý předkrm pro T-rexe . To je bezpochyby úžasné – přinejmenším s ohledem na onu větev stromu života, na níž se zrodili primáti, včetně naší maličkosti.

D opady kosmických těles mohou být ničivé a smrtící bez ohledu na to, kde k nim dojde. Když Caroline a Eugene Shoemakerovi spolu s Davidem Levym objevili při pozorování oblohy kometu Shoemaker-Levy 9 (jednu z mnoha, které nesou jejich jména), všichni nadšení astrofyzici světa pospíšili k okulárům svých dalekohledů. Proč? Záhy po objevu se zjistilo, že dráha komety je na kolizním kurzu s Jupiterem. A tak astrofyzikové zmobilizovali naše největší a nejvýkonnější dalekohledy, včetně Hubbleova. Dokonce jsme na pozorování nasadili i sondu Galileo , původně určenou k průzkumu Jupiteru, která byla tou dobou na cestě k planetě. Při předchozí návštěvě roztrhaly Jupiterovy silné slapové síly kometu na kusy a vytvořily spoustu menších kousků, které kroužily na oběžné dráze planety. Dne 16. července 1994 jsme byli svědky prvního z téměř dvou desítek dopadů – úlomků A až W – na povrch Jupiteru. Největší z nich, fragment G, narazil s energií šesti teratonů (šesti milionů megatun) TNT, což odpovídá šestisetnásobku světového arzenálu jaderných zbraní. Tyto srážky zanechaly v atmosféře Jupiteru viditelné jizvy větší než samotná Země.

A  to bylo krásné.

Díky vesmírné perspektivě zůstávají škody a chaos způsobené těmito katastrofami zastřené. Jejich krása přebíjí vše ničivé. Vše, co je smrtící. Toho dne na Jupiteru nic nezemřelo. Kdyby se však úlomky komety srazily se Zemí, byla by to událost na úrovni vymírání.

Hranice mezi krásným a zlým možná závisí na tom, zda nám to ublíží. Mezi objektivně zlé či ošklivé věci v přírodě by mohl patřit detailní záběr na břicho sklípkana, který se líbí snad jen arachnologům. Sklípkan vám může ublížit svým kousnutím a možná to víme intuitivně. A co třeba komodský drak, který vás pomalu pronásleduje? Nebo krvelačná klíšťata či pijavice? A co třeba malárie? Nebo bakterie způsobující dýmějový mor? Nebo virus vyvolávající neštovice či AIDS? A  co všechny ty spontánní buněčné mutace, které způsobují vrozené vady a rakovinu a další nemoci, jež nám v genetické loterii zkracují život? Všechny jsou součástí téže přírody, která obsahuje nespočet objektů a výjevů, které obdivujeme. Žádný z těchto parazitů, nemocí nebo hrůzu nahánějících tvorů se však na plakátech s citáty z Bible neobjevuje. Neštovice, malárie a dýmějový mor zabily v  průběhu času na celém světě až 1,5 miliardy lidí. Tento počet daleko převyšuje počet obětí všech ozbrojených konfliktů v historii našeho druhu. Příroda nás zabila více než my sami. Tyto myšlenky téměř nikdy (pravděpodobně snad vůbec nikdy) nevyvstanou ve chvílích, kdy prohlašujeme, že příroda je krásná.

Možná by měly. Kdyby ano, byli bychom k sobě upřímnější, pokud jde o naše místo ve vesmíru. Důkazy ukazují, že přírodě na našem zdraví a dlouhověkosti ve skutečnosti nezáleží. Jsme vybaveni přirozenými instinkty, abychom rozlišovali mezi tím, co nám může uškodit, a tím, co nám může přinést prospěch. Přesto z vesmíru nepřicházejí žádné náznaky, že by nás někdo nebo něco přišlo zachránit před Zemí nebo před námi samotnými.

Jsme to my sami, kdo se o nás stará.

Lékařští výzkumní pracovníci vyvíjejí vakcíny, které nás chrání před smrtelnými viry, a léky proti bakteriím a parazitům. Architekti a stavitelé vytvářejí domy a přístřešky, které nás chrání před katastrofickým počasím. V budoucnu se objeví astrodynamici, kteří budou vyvíjet vesmírné systémy schopné vychýlit trajektorie smrtelně nebezpečných asteroidů směřujících k naší planetě. V rozporu s implicitními zásadami zeleného hnutí není vše, co je přírodní, krásné, a ne vše, co je krásné, je přírodní.

Možná proto svět potřebuje básníky. Ne snad, aby vykládali, co je jasné a zřejmé, ale aby nám pomohli zastavit a zamyslet se nad krásou lidí, míst a myšlenek – věcí, které bychom jinak považovali za samozřejmé. Jednoduchá krása, která vychází z jednoduchých pravd. Budete po přečtení nejslavnější básně Joyce Kilmera 16 ještě někdy procházet kolem stromu, aniž byste se zamysleli nad jeho tichou majestátností?

Snad nikdy sám už nespatřím

báseň krásnou co stromu stín.

Stromu, jenž ústy hladem hnán

prs Země přijal by a sál;

Stromu, jenž k Bohu dychtivě

zvedá své listy k modlitbě;

Stromu, co v létě ozdobí

hnízdem své bujné větvoví;

Na jehož bedra padl sníh;

ze ztuhlých kapek dešťových.

Jsa blázen, básně můžeš psát,

však strom jen Bůh ti umí dát.

Kilmer, rodák z New Jersey, padl kulkou ostřelovače na západní frontě, a  to v posledním roce první světové války. Zemřel tedy rukou jiného člověka, nikoli rukou matky přírody.

Co z toho vyplývá ? Možná nic. Možná všechno. Pro mě osobně, jako člověka, vědce a obyvatele Země, je na vesmíru možná nejkrásnější to, že je vůbec poznatelný. Nikoli v důsledku nějakého poselství napsaného na nebeských tabulkách, které by podobný stav předurčovaly. Prostě to tak je. Pro mě osobně se jedná o vrchol objektivní pravdy , díky němuž je nejkrásnější věcí ve vesmíru samotný vesmír.

DRUHÁ KAPITOLA

ZKOUMÁNÍ A OBJEVY

Hodnota obojího při utváření civilizace

S keptici nezřídka považují průzkum vesmíru za zbytečný luxus, přičemž jsou toho názoru, že nejprve by se měly vyřešit naše problémy zde na Zemi. Jejich seznam společenských výzev, který se v  průběhu desetiletí příliš nezměnil, zahrnuje progresivní cíle typu vyřešit hlad a chudobu, zlepšit veřejné vzdělávání, snížit sociální a politické nepokoje a ukončit války. Tato témata spolehlivě pronikají na titulní stránky médií bez ohledu na roční období, ale nejvíce vždy zazáří v kontrastu s desítkami miliard dolarů, které americká vláda každoročně vynakládá na zkoumání vesmíru. O tom se vášnivě diskutuje i  v Indii, 17 tedy v zemi, která docela nedávno zintenzívnila své úsilí ve výzkumu vesmíru, ačkoliv osm set milionů jejích občanů bojuje o život pod hranicí chudoby. A celá polovina z  těchto osmi set milionů, tedy více než celá populace USA, žije doslova v úděsných podmínkách 18 . Je zvláštní, že ti samí skeptici se téměř nikdy neptají, zda bychom neměli dělat obojí : zkoumat vesmír a současně řešit problémy společnosti. Navíc když i  onen seznam nejpalčivějších výzev vznikl dávno předtím, než někdo utratil první deseťák za výzkum vesmíru.

Abychom porozuměli, vraťme se o třicet tisíc let do minulosti a poslechněme si naše předky, kteří žili v jeskyních. Ti z nich, kteří mají touhu objevovat, jdou za staršími z rodu: „Chceme se podívat, co je za východem z jeskyně.“ Starší jsou moudří . Poradí se mezi sebou, zváží, jaká jsou podle nich rizika a přínosy, a odpoví: „Ne. Nejdříve musíme vyřešit problémy tady v jeskyni, a teprve poté můžeme vyrazit za její hranice .“

Vskutku absurdní výměna názorů, ale z pohledu vesmírného průzkumníka takhle argumentují dnešní lidé, když požadují, aby se problémy Země vyřešily dřív, než se někdo vydá do vesmíru. Na závěr ještě jedna poznámka k našim prapředkům: Dýchali čerstvý vzduch. Pili čistou vodu. Jedli ekologické rostliny a měli zvířata z volných chovů – přesto se potýkali s šíleně vysokou dětskou úmrtností a jejich průměrná délka života byla sotva třicet let. Na vědě záleží .

Vesmírná perspektiva nám připomíná, že Země je pouhým zrnkem izolovaným v obrovském a bohatém vesmíru. Liší se snad jeskyně od Země samotné? Přesto jsme o Měsíci před naší první návštěvou věděli víc, než znal kterýkoli objevitel z patnáctého nebo šestnáctého století o svém okolí. O povrchu Marsu a o tom , kde přistát s našimi průzkumnými vozítky, jsme měli daleko větší znalosti, než jakými vládli polynéští cestovatelé z dvanáctého a třináctého století plující k tichomořským ostrovům, které na ně čekaly daleko za jejich oceánskými obzory. Strávili jsme staletí zkoumáním a mapováním zemského povrchu, které v roce 1820 vyvrcholilo objevením Antarktidy. Zato vesmír jsme doposud zkoumali jen několik drahocenných desetiletí.

Pokud se vydáte ven z jeskyně, možná objevíte i věci, které vám pomohou vyřešit vaše problémy uvnitř, v jeskyni. Už jen myšlenka , že by to tak mohlo být, je v mnohém převratná . Mohli byste najít rozmanité rostliny, které slouží jako lék. Mohli byste objevit různé materiály, jako je dřevo, kámen, kosti, užitečné k výrobě nástrojů. Mohli byste objevit další zdroje vody, potravy a úkrytu. A co je ještě důležitější, za východem z  jeskyně se skrývá perspektiva. Tato místa nejsou jen cílem cesty , ale i novým pohledem na věc. Nepotřebujete vědce, který by vám to řekl. Známý spisovatel T. S. Eliot kdysi přemítal: 19

Nikdy snad nepřestaneme bádat

a na konci všeho toho snažení

ocitneme se tam, kde jsme začali,

a poznáme to místo ponejprv.

Jedná se o nejbližší analogii kosmické perspektivy , jakou kdy básník napsal.

Část problému spočívá v tom, že všichni máme lineární myšlení, takže jsme náchylní myslet v malém . Není to naše chyba. Myslíme v součtech a násobcích, zatímco k exponenciálním číslům nás evolučně vůbec nic netlačí. Exponenciála je číslo zvýšené na mocninu jiného čísla. Když začneme myslet v  exponenciálách, množství a s nimi související míry rostou (nebo se zmenšují) rychleji, než jsme s to chápat. Vezměme si tento jednoduchý příklad: Můžete si vybrat, zda chcete získat najednou 5 milionů korun, nebo po dobu jednoho měsíce dostávat každý den zdvojnásobený halíř. Většina lidí by si vzala pětimilionový balík a  mrzký halíř by nechala bez povšimnutí. Ale pojďme se nad tím zamyslet. Dnes je to jeden halíř. Zítra dva. Další den čtyři halíře. Osm halířů pozítří a tak dále. Jak bohatí jste na konci? Když si to spočítáte, třicátý první den dostanete 10 737 418,24 korun. A součet halířů z předchozích třiceti dnů vám dohromady dá pěkných 21 474 836,47 korun. Tolik tedy síla exponenciály.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vesmírný posel.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.