50 Battles That Changed the World

The Conflicts That Most Influenced the Course of History

Text copyright © 2022 by William Weir

50 bitev, které změnily svět

Od bitvy u Marathónu po ofenzívu Tet

William Weir

Šéfredaktorka: Ivana Vrajová

Odpovědná redaktorka: Gabriela Kostašová

Překlad: Renata Šerek

Výroba e-knihy: Lenka Pavlisová

Obálka: Marek Bílý

Copyright © ZONER a.s.

Vydání první v roce 2023. Všechna práva vyhrazena.

Zoner Press

Katalogové číslo: ZRE2211

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být reprodukována ani distribuována žádným způsobem ani prostředkem, ani reprodukována v databázi či na jiném záznamovém prostředku či v jiném systému bez výslovného svolení vydavatele s výjimkou zveřejnění krátkých částí textu pro potřeby recenzí.

Dotazy týkající se distribuce směřujte na:

Zoner Press

ZONER a.s.

Nové sady 18, 602 00 Brno

tel.: 532 190 883

e-mail: knihy@zoner.cz

www.zonerpress.cz

www.facebook.com/Zonerpress

www.instagram.com/zoner_press_brno/

ISBN epub: 978-80-7413-548-4

ISBN mobi: 978-80-7413-547-7

Obsah

Marathón, 490 př. n. l.

Povstání Níká, 532

Bunker Hill, 1775

Arbela, 331 př. n. l.

Hattín, 1187

Díu, 1509

Bitva o Británii, 1940

Cařihrad, část I., 1203

Cušima, 1905

Saratoga, 1777

Valmy, 1792

Adrianopol, 378

Midway, 1942

Hastings, 1066

Tenochtitlán, 1520–21

Stalingrad, 1942

Busta Gallorum, 552

Lech, 955

Dublin, 1916

Emauzy, 166

Jarmúk, 636

Bitva o Atlantik, 1939–1945

Kann, 216 př. n. l.

Malplaquet, 1709

Karrhy, 53 př. n. l.

Cařihrad, část II., 1453

Armada, 1588

Marna, 1914

Rhodos a Malta, 1522 a 1565

Tours, 732

Tanga, 1914

Chalons, 451

Las Navas de Tolosa, 1212

Gupta, 1180

Chickamauga,1863

Lepanto, 1571

New Orleans, 1814

Petrohrad, 1917

Francie, 1918

Alamo a San Jacinto, 1836

Wu-Sung, 1862

Waterloo, 1815

Al-Qâdisiyya, 637

Kazaň, 1552

Lützen, 1632

Mamala Bay, 1898

Ofenzíva Tet, 1968

Řím, 390 př. n. l.

Sedan, 1870

Poltava, 1709

Seznam dalších bitev, které stojí za zmínku

Biografický slovníček

Chronologické řazení

Seznam použité literatury

O autorovi

Předmluva

Každý pokus vyjmenovat padesát nejdůležitějších bitev v dějinách je nutně velmi subjektivní. Navíc seřadit je podle jejich významu již překračuje hranice opovážlivosti. Přesto se lidé snaží řadit důležité bitvy již od dob právníka sira Edwarda Creasyho, který vyučoval historii již před více než půl druhým stoletím. Dalších pokusů se ujali profesionální vojáci, generál J. F. C. Fuller a kapitán B. H. Liddell Hart, který byl zraněn plynem již v rané fázi své kariéry, a proto musel opustit armádu a stal se novinářem, a Fletcher Pratt, spisovatel z povolání. Každý z nich měl svůj nezaměnitelný přínos. Fuller se velmi dobře vyznal v pozemních bitvách. Příliš se nezajímal o námořní bitvy a téměř vůbec se nevěnoval bitvám vzdušných sil. Liddell Hart zase prosazoval svoji strategickou teorii, a to výhodnost nepřímého přístupu. On a trochu také Fuller oslavují a prosazují spíše malé a vysoce vytrénované armády než armády masové, jaké známe z každé velké války až do Velké francouzské revoluce. Prattova kniha The Battles that Changed History má výrazný nádech slaného vzduchu, přestože většina bitev, o kterých v ní píše, byla pozemních. Také se otevřeně hlásí k prozápadnímu přístupu.

„Jedna z nejpozoruhodnějších vlastností západní kultury je schopnost dosahovat velkých válečných úspěchů. Může to být rozhodující faktor a důvod, proč nakonec tato kultura ovládla celý svět. Ne proto, že by Dálný východ nebo Afrika chyběly ve velkých bitvách nebo neměly velká vítězství, ale jejich výsledky měly daleko menší trvání v běhu dějin.“

Může být náročné přesvědčit Rusko, že Čingischánovo vítězství a následné podrobení a izolace jeho území po dobu tří století nemělo velký dopad na běh dějin. A pokud uvážíme, že vítězství Mongolů přineslo do Evropy čínské inovace, jako je levný papír, písmo, astroláb a střelný prach, bude těžké přesvědčit i kohokoli dalšího.

V této knize se snažím vyvarovat takových zjednodušení. Přesto je důležité zvážit, kdo jsme a kde se nacházíme. Co je důležité pro autora, Američana žijícího na přelomu 20. a 21. století, a jeho čtenáře, zajisté nebude důležité pro Číňana ve 13. století.

Bylo jednoduché vyvarovat se zjednodušení u kteréhokoli vojenského tématu. Jsem synem důstojníka amerického námořnictva a otcem důstojníka amerického letectva, sám jsem zapřisáhlý civilista. To, že jsem sloužil jako válečná zpravodaj a plukovní informační poddůstojník pro veřejnost v korejské válce, mi umožnilo získat daleko širší záběr, než má mnohý pěšák, avšak hlavní věc, kterou jsem se naučil, bylo bezpečně poznat, kdy sklopit hlavu. Něco málo z armády ve mně ale určitě zůstalo. Velké množství článků, které jsem napsal, se týkalo vojenských dějin a zbraní. Jedna z mých dřívějších knih, Fatal Victories (Osudová vítězství), byla celá o dějinách vojenství. Další, Written With Lead (Psáno olovem), je o slavných amerických přestřelkách a zahrnuje události jako bitvu u Saratogy nebo Custerův poslední boj. A ta poslední, A Well Regulated Militia (Dobře řízená milice), se věnuje dějinám americké milice.

Každá bitva má svůj vliv na dějiny. Jak tedy vybrat ty, jejichž vliv byl největší?

Pro výběr těch nejdůležitějších jsem zvolil tato kritéria:

Jak velkou změnu bitva způsobila a jak hluboce nás tato změna zasáhla?

V podstatě to znamená – co je pro nás skutečně důležité a jak jsme se rozhodli to využít. Mnozí budou klást svobodu a demokracii vysoko na seznam vytoužených věcí. Proto si Marathón, který jako první udržel demokracii, zaslouží první místo. Pořádek oproti chaosu je také velmi žádaný. Justinián, Narses a Belisarius potlačili povstání Níká a umožnili vznik nejpoužívanějšího právního řádu na světě. Bitva u Bunker Hill a v poněkud menší míře i bitva u Saratogy zajistily nezávislost Spojeným státům americkým. Stejně tak nepřímo přispělo Jacksonovo vítězství v New Orleansu. Vítězství Spojenců ve 2. světové válce, a zvláště v bitvě o Británii, bylo na dlouhou dobu posledním bojem o zajištění demokracie.

Druhou možností je sledovat dějinné proudy. Staří Řekové viděli široce pojaté dějiny jako neustálý souboj Západu s Východem. To je jistě zajímavý pohled. Na světě máme v podstatě dvě hlavní kultury: kulturu Západu a kulturu Východu. Do té první patřilo vše od pravoslavné kultury Ruska až po sekulární kulturu Spojených států. Do druhé zase náleží vše patřící k Dálnému východu, tedy kultury Číny a Japonska, které jsou navzdory modernímu nátěru hluboce nezápadní, a různé další kultury, které patří k islámskému světu. Ani jedna z těchto odlišných kultur nebyla schopna pohltit tu druhou, i když se o to v minulosti pokoušely. Tyto pokusy začínají u Marathónu a pokračují přes Alexandra, Crassa až k zjevně nekonečným konfliktům mezi křesťanstvím a islámem. Západ nepohltil Východ, ale ovládl ho. Napomohla tomu řada rozhodujících bitev. U portugalské kolonie Díu v Indickém oceánu portugalští námořníci zničili v roce 1509 muslimské loďstvo. Oslabilo to vzkvétající arabský obchod s Indií a Čínou. Islámský svět začal ekonomicky upadat. O 10 let později se Hernán Cortés vylodil v Mexiku. A po dvou letech dobyl Evropan poprvé od dob Alexandra Velikého mimoevropskou říši a otevřel obchodní cestu na Dálný východ přes Tichý oceán. Dobytím Kazaně ruskými vojsky v roce 1552 započaly evropské kontinentální výpravy na Dálný východ. O generaci později porážka španělského vojska inspirovala Angličany k expanzi směrem na západ přes Atlantik až do severní Ameriky.

Zdá se, že nejnovějším trendem ve světových dějinách je konec politické nadvlády Západu. V roce 1940 existovala v Africe pouze jediná nezávislá země. Zbytek kontinentu ovládala Evropa. V dnešní době už v Africe nejsou žádné kolonie. Evropané také vlastnili většinu ostrovů na Dálném východě kromě čínských, japonských a japonské kolonie Koreje. V dnešní době už nevlastní žádné. Americká válka za nezávislost svým způsobem započala ve světě určitý trend. Spojené státy se staly první nezávislou zemí v Novém světě a ostatní Američany postupně následovali. V roce 1905 ukázal japonský admirál Tógó, že příslušníci jiné než bílé rasy vybavení moderní technologií dokážou porazit i příslušníky bílé rasy s podobným vybavením. V roce 1915 černí afričtí vojáci pod velením podplukovníka von Lettowa-Vorbecka dokázali, že se v boji muže proti muži vyrovnají bílým vojákům. Žádná z koloniálních zemí si však nemohla dovolit vojenské vybavení v takové kvalitě, v jaké si ho mohli dovolit Japonci. Ze všech zemí až evropské Irsko všem ukázalo, jak může menší a slabší národ získat nezávislost na větším a silnějším.

A podobných zvratů jsou dějiny plné.

Bitva 1

Marathón, 490 př. n. l.

Pohled z hor

Kdo bojoval: Řekové (Miltiadés) proti Peršanům (Dátis)
O co šlo: O přežití demokracie

Kallimachos sledoval své perské protivníky z výšin nad marathónskými pláněmi. Jak se dalo očekávat, dorazilo hodně jezdců, převážně lučištníků na koních. Přišli také pěší lučištníci a pěší kopiníci. Stěží bylo možné odhadnout jejich počet, protože byli hodně rozptýleni. Kallimachos viděl přinejmenším tolik vojska, jako měl sám k dispozici, což bylo 10 000 Athéňanů a 1000 Platajců. Pravděpodobně jich ale bylo mnohem víc. Velký král měl neomezené zdroje. Perská pěchota nebyla tak dobře vyzbrojena jako Řekové a jejich kopí byla kratší. Ale největší perskou silou byla vždy jejich jízda v podobě kopiníků a lučištníků. Pláně, jako byl Marathón, umožňovaly efektivní využití jízdy, ale roviny byly v Řecku vzácné. To byl nejspíše důvod, proč se Peršané rozhodli pro vylodění dva dny pochodu od Athén. Snad Sparťané dorazí brzy. Se spartskými posilami a celou řeckou pěchotou by mohli být schopni zahnat barbary do moře. Pro Řeky byli všichni cizinci „barbaři“, kteří místo řečtiny vydávali zvuky jako „bababa“.

Řekové vyslali profesionálního běžce Feidippida, aby požádal Sparťany o pomoc. Ti sice souhlasili, ale kvůli místnímu náboženskému svátku museli svůj odjezd odložit. Mezitím se Athéňané a jejich spojenci z Platejského poloostrova snažili udržet horské průsmyky. Deset generálů, z nichž každý velel jednomu athénskému pluku, se nemohlo dohodnout, zda mají držet své pozice, nebo zaútočit na Peršany. Ačkoli byl Kallimachos polemarchem neboli titulárním velitelem, měl na válečné poradě pouze jeden hlas. V boji se generálové ve velení v poli střídali, přičemž každý z nich vždy jeden den velel celé armádě. Generál Miltiadés byl pro zuřivý útok na Peršany. Naléhal na Kallimacha, aby hlasoval ve prospěch útoku. Polemarchos se zatím nerozhodl.

Kallimachos si nedokázal vzpomenout na žádného athénského generála, který by kdy musel učinit tak závažné rozhodnutí. Rozhodovalo se o osudu radikálně nové myšlenky v civilizovaném světě: demokracie. Kam jen jeho paměť sahala, Řecku vládli králové, kteří si nárokovali jakési spojení s bohy. Pak většina měst své krále svrhla a přijala nové vládce zvané tyrani, kteří se k božskému spojení nehlásili. Nyní Atény sesadily svého posledního tyrana Hippiase a přijaly zákony proti tyranům.

Celá situace byla velmi zvláštní. Velký král Dareios nařídil svému zeti Mardoniovi, aby sesadil tyrany z řad iónských řeckých poddaných. Tyrani vedli poddané Řeky v neúspěšném povstání. Dareios tyrany nahradil pseudodemokracií. Jónští občané si mohli sami vytvářet zákony, ale všechny musely být schváleny králem. Jeden ze sesazených tyranů byl generál Miltiadés, který chtěl tak horlivě zaútočit na Peršany. Miltiadés byl ve svém rozhodnutí veden osobní záští. Narodil se v Athénách a byl athénským občanem. Stal se však tyranem na poloostrově Gallipoli. Když uprchl zpět do Athén, byl souzen podle zákona proti tyranům. Miltiadés si však v době, kdy byl tyranem, podmanil ostrov Lemnos a daroval ho svému domovskému městu. Tím si vysloužil v Athénách dostatečnou přízeň a byl nejen zproštěn viny, ale také zvolen do vysoké vojenské funkce. V Athénách však stále existovala frakce, která bývalým tyranem opovrhovala.

Athény a Eretrie pomáhaly jónským povstalcům, což Peršané prohlašovali za důvod svého útoku. Chtěli potrestat Athény a Eretrii za vměšování. Kallimachos však věděl, že Dareios plánuje podmanit si celé Řecko a mnoho řeckých měst se mu již podřídilo. Jeho největšími protivníky byly Athény a Sparta.

Náhle Kallimachos spatřil pohyb perského vojska. Barbaři začali přesouvat své koně k pobřeží, kde se vylodilo 600 jejich lodí. Kallimachos se rozhodl. Musí zaútočit. Se Sparťany, nebo bez nich.

Velký král

Řekové nazývali perského vládce Dareia „velkým králem“. Ve svém hlavním městě Súsách čekal na zprávy od Egejského moře. Řekové mu byli trnem v oku, protože ti, kteří žili mimo hranice říše, podněcovali ty uvnitř ke vzpouře. Ale dobytí a obsazení Řecka nebylo vůbec snadné, jak se ostatně poučil už Mardonius. Hned jak potlačil jónské povstání, pokračoval do pevninského Řecka. Thesálie podlehla, ale polokočovní Thrákové se přijetí perské nadvlády tvrdě bránili. Pak zasáhlo moře. Obrovská bouře zničila perskou flotilu, která zásobovala armádu. Mardonius se musel stáhnout.

Řecko bylo z větší části neúrodné a hornaté, města byla závislá na obchodu s potravinami. Žádná velká armáda operující na jeho území se tedy nemohla uživit jen z toho, co nabízelo místní hospodářství. Taková armáda by musela být zásobována po moři a moře bylo zrádné. Řekové byli ještě horší. O pouhých pětačtyřicet let dříve válečné lodě malého řeckého města Fókaia zničily dvakrát větší kartaginskou flotilu. Kartágo bylo fénickou kolonií, která zásobovala perské námořní síly. Řečtí námořníci kolonizovali nejen jónské pobřeží Malé Asie, ale také Dardanely, Krym, Kyrénu v Africe, Massillii (dnešní Marseille) a středomořské i atlantické pobřeží dnešního Španělska. Pokud by se řecká města spojila, mohla by zničit jakoukoli Dareiovu flotilu, kterou by dokázal shromáždit.

Bojovat s Řeky na souši nebylo o nic snazší. Vytvořili vojenský systém, který byl ideální pro jejich úzká horská údolí. Skládal se výhradně z pěchoty složené z těžkooděnců, chráněných od hlavy až k patě těžkým pancířem. Řecký hoplít nosil bronzovou přilbu, která mu zakrývala vše kromě očí a úst, pancéřový korzet a okované holenice, které chránily celé lýtko obrovským bronzovým štítem. Šípy dokázaly prorazily tuto zbroj jen velmi zblízka. Bojovník nosil dlouhé kopí a krátký meč jako sekundární zbraň. Řecká pěchota útočila v dlouhých obdélníkových formacích, kterým se říkalo falanga. Přesouvala se pěším pochodem za zvuku fléten. Řečtí hoplíté byli velice žádaní. V boji muže proti muži byli nejlepší pěchotou na světě.

Řecko by šlo dobýt jen s ohromující přesilou, která by musela být zásobována po moři. Ale závislost na lodích tváří v tvář řecké námořní síle a rozbouřenému Egejskému moři byla nesmírně riskantním podnikem. Dobytí Řecka vyžadovalo lstivost.

Dareios se však nedostal tam, kde byl, proto, že by byl hloupý. Uzurpoval si perský trůn, obnovil rozpadající se říši Kýra Velikého a rozšířil její hranice od Indie přes celou říši Hellespontu do Evropy, od neúrodných stepí Turkestánu až po Nil a do súdánských pouští. Dareios nechtěl Řeky přemoci. Chtěl s nimi vést psychologickou válku.

Tím, že se Dareios postavil do role patrona demokracie, přesvědčil mnoho Řeků, že perská nadvláda není nic špatného. Dali jeho vyslancům zemi a vodu jako důkaz podřízenosti. Ale Sparťané jeho vyslance, který žádal o vodu, vhodili do studny, a Athéňané hodili Dareiova zástupce do jámy, aby si nasbíral hlínu.

Psychologická válka proti Spartě byla téměř nemožná. Tento městský stát byl řízen jako armáda. Žádný odpor zde nebyl možný. Ale v Athénách existovaly opoziční frakce. Dareios poslal k Athéňanům agenty, kteří nenáviděli Miltiada. Poukazovali na vzkvétající demokracii v Jónii a slibovali, že pokud athénská menšina otevře brány perským vojskům, stane se většinou. Athénští nespokojenci poukazovali na to, že to v žádném případě nemohou udělat, protože vládnoucí strana ovládala armádu. Perští zástupci slíbili, že vylákají armádu z města. Athénští zrádci tedy souhlasili, že jim pomohou.

Dareiův plán počítal s rychlým úderem přímo přes Egejské moře. Expediční síly měly být poměrně malé – jen tolik mužů, kolik se vešlo na 600 lodí. Rychle by obsadili malou Eretrii a pak by vylákali athénskou armádu z města. Athénští zrádci by vpustili Peršany dovnitř a Athény by byly poraženy dřív, než by dorazila pomoc ze Sparty nebo odjinud.

Mardonius byl na své výpravě do Řecka zraněn a také nebyl nijak zvlášť úspěšný. Dareios předal velení svému synovci Artafernovi a médskému generálovi jménem Dátis. Dátis byl statečný a zkušený voják, který skutečně uměl velet.

Vojenské myšlení

Dátis byl dobrý velitel. Nebyl etnický Peršan, takže si svou hodnost musel opravdu zasloužit. Nebyl však záludný. Když zaútočil na Eretrii na ostrově Euboia, Eretrijci kladli odpor šest dní. Pak zrádci otevřeli Peršanům brány města. Není známo, zda se zda se s nimi perští agenti spojili před útokem, ale zdá se to pravděpodobné. Ví se však, že jakmile se Dátis dostal dovnitř, postupoval podle standardního operačního postupu. Vyplenil město, vypálil chrámy a obyvatele odvedl do otroctví. Poté se vydal na cestu do Marathónu.

Čekal, až se objeví očekávaná athénská armáda. Pak čekal na signál, který mu oznámí, že brány Athén se otevřou. Čekal a čekal. Věděl, že pokud brzy nedostane signál, dorazí Sparťané a pro jeho armádu nastane peklo.

Kdyby měl Dátis trochu víc představivosti, došlo by mu, že vyplenit Eretrii poté, co zrádci otevřeli brány, nebyl dobrý způsob, jak povzbudit athénskou pátou kolonu.

Nakonec jak Peršané, tak Řekové viděli, že někdo signalizuje směrem k perské armádě zábleskem slunečního světla z naleštěného bronzového štítu, a Dátis nařídil své armádě pustit se do boje.

Dunkirk pro Dátise

Kavalerie – největší perská síla – vyrazila jako první. Mezitím Kallimachos vyhlásil útok. Naštěstí měl ten den velení Miltiadés. Seřadil své vojáky do čtyř řad, čímž dosáhl toho, že jeho bojová linie byla stejně dlouhá jako perská. Na křídlech seřadil vojáky do osmi řad, aby mohli odrážet případné útoky záložní jízdy z boku. Flétny zazněly a hoplíté vyrazili svým tradičním pomalým pochodem, všechny řady zůstaly kryté a každý muž se kryl za štítem muže po své pravici.

Když byli Řekové vzdáleni necelých 200 metrů, začali perští lučištníci střílet na bronzový ledovec, který se k nim blížil. Jejich šípy se odrážely od řecké zbroje. A ledovec se změnil v lavinu. Řecký šik zdvojnásobil svou rychlost a vrhl se dolů na Peršany.

Etničtí Peršané a Sakové (íránští kočovníci příbuzní se Skythy) drželi střed perské linie. Zoufale bojovali proti oslabenému řeckému středu a utrpěli strašlivé ztráty. Po stranách útočící Řekové měli delší kopí a těžší zbroj. Peršané přelézali přes řecké štíty, aby dosáhli na štítonoše svými sekerami a dýkami. Řecký střed se ohnul zpět.

Mezitím na osm řad namísto čtyř posílená řecká křídla pokračovala v postupu. Když se řecká linie uprostřed prohnula, její křídla se obrátila dovnitř. Peršané, stlačeni do husté masy, se ocitli ve dvojím obklíčení a jejich luky jim byly k ničemu.

Otočili se a utíkali zpět ke svým lodím. Řekové je pronásledovali. Zajali pouze sedm lodí, což svědčí o tom, že velká většina perského vojska unikla. Nyní Peršané mířili do Athén a cesta po moři byla rychlejší než pochod přes hory.

Velký závod

Miltiadés, Kallimachos a ostatní Řekové o signálu věděli. Zdálo se, že navzdory osudu Eretrie jsou zrádci připraveni vydat Athény Peršanům. Vyzvali Feidippida, aby Athény informoval o vítězství. Generálové mu zdůrazňovali, že rychlost je naprosto nezbytná. Profesionální běžec nikdy neběžel tak rychle. Do Athén se dopotácel s výkřikem: „Níké, níké!“ a padl mrtev k zemi. Zrádci teď věděli, že athénská armáda porazila Peršany a je na cestě domů a obyvatelé ani neuvažovali o vítání Dareiových vojsk.

Athénská armáda zvládla nucený pochod přes hory v jednom dni. Peršané našli město uzavřené a své nepřátele připravené k dalšímu boji. Vrátili se domů.

Dareiův syn Xerxés se rozhodl, že se na Řeky pokusí zaútočit znovu. Tentokrát poslal do Řecka obrovskou armádu. Peršané se prohnali přes poloostrov, přemohli odpor a vypálili Athény. Pak došlo ke katastrofě, kterou Dareios předvídal. Řekové podle pokynů athénského vůdce Themistokla vylákali perské loďstvo do úžin ve vodách poblíž ostrova Salamis a zničili ho. Xerxés musel stáhnout většinu své armády. Zanechal Mardoniovi malou skupinu, o níž se domníval, že se uživí na venkově. Následujícího roku spojené falangy mnoha řeckých měst zničily perskou armádu. Demokracie nezanikla.

Bitva 2

Povstání Níká, 532

Civilizace na hraně

Kdo bojoval: Císařské vojsko (Justinián) proti cařihradským sportovním fanouškům (Zelení a Modří)
O co šlo: O právní stát

Kat byl pravděpodobně nový. Zdá se, že ještě plně neovládal své řemeslo, a jeho neschopnost málem zabila západní civilizaci.

V roce 532 skutečně nechybělo mnoho a západní civilizace byla zcela zlikvidována. Ve vzdálené Británii, která neviděla římského vojáka už víc než jedno století, se Sasové pomalu vzpamatovávali z porážky u Mons Badonicus, kterou jim před šestnácti lety uštědřil muž známý jako „Arthur the Soldier“. Jejich král Cynric ale společně se synem Ceawlinem chystali další útok. Arthur měl však jiné plány – chystal se na bitvu se svým vlastním synem Medrautem (nebo Mordredem). Divocí Frankové ovládali Galii a západní Germánii. Vizigóti, poražení Franky, vládli ve Španělsku. Vandalové kontrolovali přes Gibraltarský průliv území Afriky, obilnici Bizantské říše a celého Středomoří. Itálie včetně Říma byla pod kontrolou Ostrogótů.

Kdysi mocná Římská říše se už skládala pouze z Balkánského poloostrova, Malé Asie, Sýrie a Egypta. Ohrožovali ji nejen barbaři na západě, ale i civilizované a mocné království Persie na východě. Na severu byli Hunové, navzdory zničení Attilovy říše, stále nejlepší kavalerie v Evropě. Oni a jejich spojenci, germánský národ Herulů zůstávali hrozbou, a další se právě objevila. Na balkánských hranicích se shromažďovali Slované, dostatečně divocí na to, aby vedle nich Hunové vypadali jako exemplární příklady zcela civilizovaných lidí.

Pro obyvatele Cařihradu, hlavního města Říše, byly všechny tyto události naprosto podružné, svým významem se v jejich očích nemohly rovnat jejich vlastním vnitřním problémům. Císař Justinián se během pěti let od nástupu na trůn dokázal s vnějšími konflikty vypořádat překvapivě efektivně. Když zaútočili Peršané, postavil do čela své armády mladého, do té doby neznámého velitele jménem Belisarius, a ten u Dary vlákal perskou armádu do léčky a zcela ji rozprášil.

Ale další z císařem jmenovaných mužů, Jan z Kappadokie, se ukázal být učiněnou katastrofou. Jako pretoriánský prefekt dorovnával rozpočet vybíráním zdrcujících daní a omezováním základních služeb. Jeho opatření vyhnala drobné farmáře z jejich půdy. Začali se masově stěhovat do hlavního města, kde kvůli tomu rostla kriminalita.

Ještě závažnější byly náboženské neshody. Pohanství mezi Římany zaniklo, ale dvě hlavní křesťanské sekty v Cařihradu vůči sobě neprojevovaly žádnou křesťanskou lásku. Hádky mezi katolíky a monofyzity téměř neustávaly a často je provázelo násilí. V rámci jedné z těchto hádek se tři muži dopustili vraždy a za tento čin měli být oběšeni.

Frakce

Muži byli členy pouličních gangů, které podporovaly dvě frakce – Zelené a Modré. Svá jména odvozovali od barev vozů účastnících se závodů na hipodromu. Vláda tyto frakce vzala na vědomí a ustavila z nich milice pověřené ochranou vnějších hranic města. S oficiálním uznáním šlo ruku v ruce vymezení politické příslušnosti, a když se z křesťanství stalo oficiální římské náboženství, i příslušnost k víře. Modří byli katolíci a podporovali katolické vládce, Zelení byli monofyzité a podporovali vládce monofyzitské. Jednotlivé frakce sponzorovaly pouliční gangy, jejichž členové byli označováni jako partyzáni. Partyzáni se oblékali jako Hunové. Přední část temene si holili a vzadu si nechali narůst dlouhé vlasy. Nosili hunské kalhoty, boty a košile s volnými rukávy, ve kterých ukrývali dýky.

Dne 10. ledna 532 se shromáždil velký dav, aby sledoval popravu tří odsouzenců. Muži byli přivedeni na pódium, kat jim kolem krku uvázal smyčku, uvolnil prkna nad propadlištěm a… Dvě těla dopadla na zem. Provazy se přetrhly. Po prvotním šoku se kat s pomocníky pokusili celou akci zopakovat, ale provazy povolily i tentokrát.

Popravčí byli ohromeni, davem se šířil překvapený šepot. Bylo to boží znamení? Skupina mnichů z nedalekého kláštera obklopila vězně, odvedla je na loď, přepravila přes Zlatý roh a poskytla jim útočiště v kostele. Městský prefekt, který nad muži vynesl rozsudek smrti, vyslal ke kostelu stráže s rozkazem oba muže zatknout a přivézt zpět.

Níká!

To se samozřejmě nelíbilo ani Modrým, ani Zeleným. O tři dny později se konaly tradiční lednové závody na hipodromu, kterých se účastnil i císař. Zástupci obou táborů jej prosili, aby vězně omilostnil. Císař jim ale neodpověděl. Když závod začal, z publika se ozývaly výkřiky: „Dlouhý život Zeleným a Modrým!“ To muselo naprosto šokovat všechny neutrální pozorovatele (pokud tam ovšem nějací byli). Nikdy předtím se nestalo, že by spolu Zelení a Modří v čemkoliv souhlasili.

Té noci dav Modrých a Zelených požadoval, aby prefekt odvolal své stráže. Odmítl. Dav vtrhl do jeho sídla, zabil několik úředníků, otevřel vězení a osvobodil všechny vězně. Poté povstalci zapálili řadu domů. Oheň se rozšířil a shořelo mnoho dalších budov včetně obrovského kostela Hagia Sofia.

Nepokoje pokračovaly. Povstalci se zorganizovali. Důstojníci frakcí Zelených a Modrých – vysoce postavení Římané – se postavili do jejich čela. Partyzáni, farmáři a ozbrojené stráže velkých magnátů se postupně připojili k povstání. Aby se vzbouřenci identifikovali, používali tradiční křik vítězné frakce při závodě vozů: „Níká!“ (Vítězství!). Proto později historici pojmenovali tuto událost jako Povstání Níká.

Městská vojenská posádka se do bojů odmítla zapojit. Proti povstalcům se se svým plukem složeným ze zajatců postavil Belisarius, který se triumfálně vrátil z perské války. A spolu s ním do bojů vstoupil i Mundus se svým herulským plukem. Povstalci ale vojáky v křivolakých uličkách obklíčili a útočili na ně ze všech stran. Vojáci v takové situaci s bojujícím davem nezmohli vůbec nic.

Týden od neúspěšné popravy, 18. ledna, se Justinián, jeho žena Theodora, Belisarius, Mundus a část jejich vojáků stáhli do paláce, zatímco dav Modrých a Zelených, který se symbolicky shromáždil v hipodromu, zvolil nového císaře. Jan z Kappadokie vyzýval Justiniána, aby opustil město.

I když si to samozřejmě nikdo z účastníků v tu chvíli neuvědomoval, jednalo se o zlomový dějinný okamžik. Kdyby Justinián utekl, jeho vysněný projekt, kodifikace římského práva, by se pravděpodobně nikdy neuskutečnil. Občanské a trestní právo většiny Evropy, Afriky a Ameriky je přitom založeno právě na Justiniánově kodexu. Právní systém ve Spojeném království, na většině území Spojených států a ve zbytku světa, i když nevychází přímo z římského zákoníku, je jím silně ovlivněn.

Podoba civilizace na další dvě tisíciletí závisela na činech tak nepravděpodobného obsazení postav, jaké kdy osud svedl dohromady.

V prvé řadě to byl císař Justinián, který se narodil jako Petrus Sabbatius na malé farmě v Illyrii. Jeho strýc Justinus před lety vstoupil do armády. Uměl sotva číst a psát, ale o vojenské taktice se naučil dost na to, aby se stal velitelem jedné z elitních armádních jednotek.

Přesídlil do hlavního města a s sebou vzal i svého synovce, aby mu poskytl kvalitní vzdělání. Jmenoval ho také svým tajemníkem.

Nástupnický systém v Římské říši byl jiný, než na jaký jsme zvyklí dnes – neprobíhal po rodové linii, trůn se nedědil. Teoreticky volil vládce senát, armáda a lid. Ve skutečnosti v celém procesu volby hrála prim právě armáda. Když zemřel starý císař, intriky Petra Sabbatia mezi představiteli armády a v duchovních kruzích vedly k tomu, že novým císařem byl prohlášen Justinus. Ten svého synovce prohlásil patricijem a povýšil ho do hodnosti vrchního velitele ozbrojených sil. Když onemocněl, učinil z něj svého „spolucísaře“. Flavius Petrus Sabbatius Iustinianus si změnil jméno na Justinián I. a po Justinově smrti se stal jediným císařem. Vysoký, mrtvolný muž bez smyslu pro humor sdílel trůn se svou ženou Theodorou, která měla ještě podivnější původ.

Císařovna, hezká tmavovlasá žena, byla mnohem mladší než Justinián, kterému bylo nyní kolem padesáti. Kdysi byla herečkou, což bylo v té době prakticky synonymem pro prostitutku. Také byla monofyzitka a Justinián byl katolík. Když ji ale Justinián potkal dávno předtím, než se stal císařem, bláznivě se zamiloval. Chtěl se s Theodorou oženit, ale císařovna Eufemie – sama bývalá otrokyně – svatbu zakázala. Patricij a bývalá prostitutka se vzali poté, co Eufemie zemřela.

Navzdory rozdílům mezi nimi a navzdory svému původu zůstala Theodora celý život vášnivě věrná Justiniánovi a on jí. A byla to právě ona, kdo v tuto chvíli krizi vyřešil.

„Jestli Jestli se chceš zachránit, ó císaři, není problém,“ řekla. „Máme dostatek finančních prostředků. Tam je moře a tam jsou lodě. Přesto se zamysleme nad tím, zda když zvolíme útěk, nedáváme tím přednost smrti před bezpečím?“

Justinián s ní souhlasil, rozhodně nebyl připraven zemřít. Jeho záchranný plán však počítal se dvěma velmi zvláštními muži – s Belisariem a Narsem, jeho tajemníkem.

Belisarius, kterému ještě nebylo třicet, se také oženil s herečkou, přítelkyní Theodory. Svatba se konala krátce před vypuknutím nepokojů. Antonia se do Belisaria pravděpodobně zamilovala i proto, že v Persii slavil vojenské úspěchy a jeho hvězda strmě stoupala. Během povstání v Cařihradu však bylo jeho veškeré úsilí marné. Úspěch při realizaci Justiniánova plánu závisel na výkonu muže, který měl hrát nejtěžší roli: Narsese. A Narses byl nejzajímavější z celé této nesourodé skupiny.

Justinián z něj plánoval udělat svého tajemníka, druhého nejmocnějšího civilistu v Říši. Ale Narses býval kdysi otrokem. Byl také eunuchem, protože byl jako chlapec ve své rodné Persarménii (část Arménie okupovaná Persií) vykastrován, aby mohl být sluhou v perských harémech. Nakonec skončil na trhu s otroky v Cařihradu a tam upoutal Justiniánovu pozornost.

Justinián byl ohromen otrokovou inteligencí, loajalitou a schopností tvrdě pracovat. Císař nepotřeboval strážce harému, ale vždycky našel využití pro mozek. Narses, asi o čtyři roky starší než Justinián, se stal svobodným mužem a rychle se uplatnil v císařských službách. Byl nejen chytrý, ale také velkorysý a společenský. Tyto vlastnosti z něj udělaly jednoho z nejoblíbenějších dvorních úředníků. A byl také, jak měl v této době dokázat, naprosto nebojácný.

Justinián řekl Belisariovi a Mundovi, aby umístili své jednotky ke dvěma vchodům do hipodromu. Ještě jednou se chtěl setkat s povstalci, ale tentokrát mu Narses připraví cestu. Justinián mu dal pytel zlata. Malý hubený eunuch vstoupil do hipodromu sám a neozbrojený procházel mezi řičícím davem. Zamířil do modré sekce, mával známým, aby se přiblížil k významným představitelům. Připomněl jim, že Justinián je katolík a už během Justinovy vlády upřednostňoval právě Modré. Poukázal také na to, že Hypatius, muž, kterého nyní prohlašovali za císaře, je z tábora Zelených. Divil se, jak ho mohou podporovat. A předal jim připravené zlato. Modří vůdci se mezi sebou tiše radili. Pak nenápadně promluvili ke svým stoupencům. Najednou, uprostřed korunovace, se všichni Modří otočili a proudili ven z hipodromu. Zelení byli ohromeni. Než se stačili vzpamatovat ze svého překvapení, zaútočili Belisariovi a Mundovi vojáci. Zelení neměli šanci se zorganizovat. Bylo jich zabito 30 000 a Justinián měl po problému.

Císař nyní mohl znovu vystavět požárem zpustošené město a postavit nový chrám Hagia Sofia, kostel stále považovaný za jeden z divů světa. Zahájil znovudobývání Afriky a Itálie – herkulovský úkol, který ve skutečnosti provedli Belisarius s Narsem. A konečně také realizoval svůj největší úspěch: kodifikaci zákona. Díky tomu se v západní civilizaci ustálil právní stát, nikoli systém měnící se s výstřelky přicházejících a odcházejících tyranů.

Bitva 3

Bunker Hill, 1775

Tvrz na kopci

Kdo bojoval: Američané (William Prescott) proti Britům (William Howe)
O co šlo: O americkou nezávislost

Nad bostonským přístavem vycházelo slunce a důstojník lodi HMS Lively si na kopci za Charlestownem všiml něčeho zvláštního. Zaměřil na kopec svůj dalekohled a zjistil, že ti zatracení rebelové stavějí pevnost. Vlastně už byla téměř hotová. Důstojník okamžitě informoval svého kapitána, který zahájil palbu na pozice rebelů. O několik minut později obdržela Lively od admirála Samuela Gravese rozkaz k zastavení palby.

Velitelství v Bostonu a generálporučík Thomas Gage o stavbě pevnosti věděli. Bylo to naprosto nepřijatelné. Gage strávil většinu svého života v severní Americe, kde bojoval za krále. Oženil se s ženou z New Jersey a plánoval odejít na odpočinek na venkovské sídlo, které si koupil v New Yorku. Tahle sebranka rolníků vedená zcela nemožnými mladými radikály se snažila uvrhnout jeho zemi do chaosu. Gage už požádal o posily, které mu měly pomoci situaci zvládnout. Dostal 3000 dalších vojáků a britské síly v Bostonu posílily na 5000 mužů. Londýn se domníval, že tento počet stačí pro zvládnutí hrstky disidentů ve dvacetitisícovém městě. Gage si to však nemyslel. Získal také méně vítané posily v podobě tří nových významných osobností. Generálové Henry Clinton, John „Gentleman Johnny“ Burgoyne a William Howe byli tři nejambicióznější důstojníci ve službě a Gage věděl, že každý z nich touží po jeho místě.

Díky své rozsáhlé zpravodajské síti, která měla špehy v nejvyšších povstaleckých radách, Gage věděl, že protivníci hromadí munici a zbraně, dokonce i děla. Vyslal jednotku složenou z elitních oddílů pobočních rot, granátníků a lehké pěchoty, aby tyto zásoby v Concordu zabavila. Ale povstalci měli také špehy a zásoby včas přesunuli. Místo toho vojáci v Concordu našli hordu ozbrojených farmářů, kteří je hnali až do Charlestownu. Povstalci stříleli na vojáky z domů a schovávali se za kamennými zdmi. Zdálo se, že jsou jich tisíce. Tento boj jasně ukázal, že jsou pro britské jednotky rovnocennými soupeři. Nato začalo obléhání Bostonu a nyní stavěli pevnost na Breed’s Hill jako skuteční vojáci. Gage se však domníval, že pokud je přiměje čelit přímému útoku, rozutečou se jako zajíci.

Zároveň chtěl dát povstalcům vědět, co si myslí o pevnosti, kterou přes noc postavili. Svolal své nové štábní generály. Burgoyne byl spisovatel a dramatik, proto mu nařídil, aby sepsal zprávu pro Gravese, v níž měl admirála požádat, aby obnovil střelbu z děl na povstaleckou pevnost. Musel být přesvědčivý. Graves byl vysoce postavený člen britského námořnictva a nikdy by nepřijal rozkaz od obyčejného vojáka, přestože úkol zničit pevnost byla armádní záležitost. Kromě toho Graves stále choval vůči Gageovi zášť kvůli sporu, který měl před lety s generálovým otcem. Po odeslání vzkazu Gravesovi chtěl Gage slyšet názor generálů, jak s pevností naložit.

Zběsilý boj

Kdyby měl Gage možnost navštívit tábor povstalců, velmi by ho znepokojil počet jejich vojáků. Shromáždily se zde milice celé Nové Anglie a vojáci z kolonií, dokonce i z jihu. Zmatek, který tam panoval, by ho však povzbudil. Artemas Ward, velitel massachusettské domobrany, byl pověřen velením Massachusettským výborem bezpečnosti. Ale důstojníci domobrany si vzájemně házeli klacky pod nohy. Generál Israel Putnam z Connecticutu, který velel jednotkám ve válkách s Francouzi a Indiány, v tom byl obzvláště dobrý.

Američané se opevnili na pozicích u příjezdových cest do Bostonu a Charlestownu. Tato dvě města se nacházela na dvou sousedních poloostrovech, téměř ostrovech, které se sbíhaly do přístavu jako dva velcí pulci (v té době byla bostonská část Back Bay skutečně zálivem). Každý z poloostrovů byl s pevninou spojený úzkým plochým hrdlem. V Charlestownu nebyla žádná stálá vojenská posádka. Putnam navrhl opevnit Bunker Hill, nejvyšší bod na poloostrově Charlestown. To by zabránilo britským vojskům využívat Charlestown jako základnu, jako tomu bylo při nájezdu na Concord. Uzavřelo by to také velkou část bostonského přístavu.

Někteří generálové domobrany namítali, že kopec je příliš snadné izolovat, protože královské námořnictvo má absolutní kontrolu nad přístavem. Nikdo však nemohl Putnamovi zabránit pod rouškou noci vyvést vojáky na poloostrov. Na druhou stranu nikdo neučinil žádná opatření pro zaopatření vojáků, kteří měli kopat zákopy, žádné zásobování vodou, potravinami a municí. Vstříc realizaci Putnamových plánů se s ním vydal plukovník William Prescott z Massachusetts, zkušený vojenský inženýr plukovník Richard Gridley a 1200 ozbrojených farmářů, kteří měli pracovat na výkopech.

Když dorazili na vrchol Bunker Hillu, zjistili, že bude lepší opevnit Breed’s Hill, což byl menší, ale velmi strmý kopec blíže k Britům. Gridley vytyčil obrysy pevnosti a Putnam nařídil, aby muži začali kopat. Pevnost měla být zemní stavbou o rozloze 100 čtverečních metrů s dvanáctimetrovými hradbami vyrůstajícími ze suchého příkopu.

Prescott, polní velitel na Breed’s Hillu, nařídil svým mužům začít s opevňováním boků pevnosti. Vybudovali opevnění na kopci, na jedné straně byla hranicí řeka Mystic River a na druhé bažinaté lesy. Vody bostonského přístavu na druhé straně poloostrova byly příliš daleko na to, aby umožnily stavbu opevnění až k pláži. Prescott poslal oddíl do vesnice Charlestown. Ostřelováním z domů by mohli zdržet britský útok. Vlevo za lesem ještě byla mezera, a tak Prescott vyslal kapitána Thomase Knowltona s několika příslušníky connecticutské domobrany, aby ji zatarasili. Zakopali se za drážním plotem s kamennou podezdívkou. Pod útesy nad pobřežím Mystic River plukovník John Stark se dvěma pluky domobrany z New Hampshire obsadili konec plotu a postavili kamenné opevnění, které vedlo přes pláž až do řeky.

Práce na opevnění byly na krátkou dobu přerušeny, když loď Lively začala s ostřelováním, ale po skončení palby pokračovaly. Poté zahájila palbu celá flotila a armádní děla na druhé straně zálivu. Námořní děla nebyla určena k palbě na pevnosti na kopcích, většina střel šla příliš nízko, a proto kopání pokračovalo. Voják jménem Asa Pollard se vydal z kopce pro vodu, při cestě zpět ho zasáhla dělová koule a připravila jej o hlavu. Američané se stáhli, ale Prescott vylezl na římsu, procházel se sem a tam a křičel na vojáky, aby pokračovali v kopání.

Všiml si elegantně oblečeného mladého muže přicházejícího z týlu. Když se přiblížil, plukovník v něm poznal doktora Josepha Warrena, předsedu bezpečnostního výboru a prezidenta provinčního výboru. Warren byl právě jmenován generálmajorem. Prescott mu ihned nabídl velení.

„Tady žádné velení nepřijmu,“ řekl Warren. „Přišel jsem jako dobrovolník se svou mušketou, abych sloužil pod vámi.“

Útok

Na britském velitelství měl Henry Clinton náhlé vnuknutí. Clinton, který se narodil v Newfoundlandu, vyrostl v New Yorku a krvácel na evropských bojištích, navrhl vylodění na Charlestown Neck. Byl to pás široký pouhých třicet pět metrů. Tím by povstalce zcela odřízl.

Gage si odfrknul – byl přesvědčen, že není potřeba žádné rafinovanosti. Povstalci utečou ihned, jak stanou tváří v tvář skutečným vojákům. To bude největší rána pro jejich morálku.

William Howe byl proti oběma plánům. Howe byl bratrem lorda Augusta Howea, vynálezce a mistra taktiky lehké pěchoty. James Wolfe, dobyvatel Quebecu, považoval Williama Howea za nejodvážnějšího a nejskvělejšího mladého důstojníka v armádě. Howe vedl Wolfův útok na Abrahamovy pláně.

Howe upozornil, že by se vojáci po vylodění na bažinatém hrdle ocitnou uvěznění mezi povstalci na severu a na jihu, navíc se oba tábory nacházejí na vyvýšeném místě. Příliv a odliv umožňoval vylodění a evakuaci v omezeném čase, a to pouze na 800 metrů širokém místě, kde se bylo možné vylodit. Howe navrhl vylodění na Moulton‘s Point, východně od Charlestownu přímo naproti Breed’s Hill. Nemělo jít o jednoduchý frontální útok. Jeden oddíl pod velením brigádního generála Roberta Pigota měl vstoupit do vesnice Charlestown a pochodovat na pevnost. Pigot by neútočil. Jen by držel povstalce na místě, zatímco by zbytek armády měl zasadit finální úder. Howe, který vedl úderné oddíly granátníků, měl zaútočit na narychlo vykopané opevnění ze strany Mystic River. Howeova oblíbená lehká pěchota měla provést klíčový úder. V lehké pěchotě byli mrštní muži vybraní pro svou hbitost a vycvičení k samostatnému myšlení. Měli běžet po pláži proti proudu řeky Mystic River a skrýt se za útesy na odvrácené straně opevnění. Jejich úkolem bylo zaútočit na povstalce zezadu právě ve chvíli, kdy by se granátníci a roty praporu budou chystat k útoku.

Po vylodění se Pigotův oddíl dostal pod palbu odstřelovačů. Pigot požádal o dělostřeleckou podporu. Britské lodě odpověděly palbou dělovými koulemi rozžhavenými do ruda a karabinami (s dutými střelami naplněnými směsí hořícího dehtu). Vesnice se brzy proměnila v hučící výheň. Pigot vedl své vojáky okolo města směrem k pevnosti. Na britské pravé straně shromáždil Howe své vojáky do tří útvarů.

„Nechci, aby se kdokoli z vás dostal o krok dál, než kam půjdu já sám ve vašem čele,“ řekl jim. Myslel to vážně.

Američané byli zmateni pomalostí britského postupu a mlčením britských polních děl. Postup byl pomalý, protože se rudokabátníci prodírali hlubokou trávou, která pokrývala kamenné zdi a příkopy. Polní zbraně byly tiché, protože se jednalo o šestiliberní děla.

Pěšáci postupovali ukrytí jak před Američany za opevněním, tak před britskou hlavní silou. Na jejich postupu nebylo nic pomalého. Ve čtyřstupech se po pláži rychle přesouvali k opuštěné kamenné zdi.

Útok vedli královští velšští rytíři. Když byli Velšané třicet metrů od zdi, ozval se ohlušující výbuch a zvedl se oblak kouře. Lehká rota královských velšských rytířů zmizela. Královská lehká pěchota postupující za Velšany na zlomek vteřiny zpomalila, pak srovnala bajonety a zaútočila dřív, než povstalci stihli znovu nabít. Za zuřivého křiku postupovali přes těla svých padlých kamarádů, když je zasáhla druhá salva. Žádní vojáci nedokázali tak rychle nabíjet. Pěchota se zastavila. Ozvala se třetí salva. Celá kolona lehké pěchoty se otočila a dala se na útěk.

Za zdí vrhl John Stark zlověstný pohled na tři řady svých vojáků a zchladil jakoukoli jejich touhu pronásledovat nepřítele, nebo dokonce jásat.

„Nabít a čekat!“ řekl.

Kdyby čtvrtá rota pokračovala v útoku, bylo by po bitvě.

To vše zůstalo mužům následujícím Howea skryto. První vlna složená z granátníků vypálila z osmdesáti metrů salvu na tiché opevnění a opět nabila. Urazili dalších třicet metrů, když se nad hliněným valem začaly objevovat hlavy rebelů a hlavně mušket. Ozvala se ohlušující rána a…

Vznesl se oblak bílého dýmu. Howe se rozhlédl. Místo řady za ním stály hloučky mužů a jednotlivců. Přeživší vystřelili, ale zasáhli jen hlínu. Povstalci znovu vystřelili. Granátníci se rozeběhli dolů z kopce. Roty praporu v druhé vlně prošly mezi nimi a vystřelily. Nic nezasáhly. Povstalci začali střílet, jak nejrychleji mohli.

„Z povstaleckých linií se valil nepřetržitý proud palby,“ napsal později britský důstojník. „Vypadalo to jako nepřetržitá palba po dobu téměř třiceti minut.“

Howe křičel na své vojáky a mával mečem, ale Britové se nedokázali bránit.

Britští vojáci se dali na útěk.

Když se Pigotovy jednotky blížily k pevnosti, zažily totéž. „Generálu Burgoyneovi a mně se na levé straně armády naskytl pohled, který nás rozechvěl,“ napsal Clinton poté, co sledoval akci z Copp’s Hill v Bostonu. „Stručně řečeno, ustupovala.“ Clinton shromáždil zálohy a převedl je přes záliv. Jakmile dorazil na místo střetu, zformoval raněné muže schopné chůze do jiné jednotky.

Howe nehodlal dopustit, aby mu Clinton sebral vítězství. Spolu s Pigotem seskupili zbytky svých jednotek, lehkou pěchotu a granátníky a patnáct minut po odražení útoku je vyvedli na kopec. Tentokrát se nejednalo o žádnou lest. Šlo o prostý frontální útok proti zakopanému nepříteli. Přímočará krvavá lázeň. Rudokabátníci byli opět odraženi.

Na kopci se tísnili povstalci, od předchozí noci bez spánku a jídla. Nyní jim docházelo střelivo.

Pro třetí útok zorganizoval Howe vojáky tak, aby nebyla celá linie vystavena palbě najednou. Jakmile se Britové dostali na dostřel, zahájili Američané palbu.

Povstalci stříleli, dokud jim nedošla munice. Někteří stříleli oblázky a hřebíky místo nábojů. Britové se přehnali přes pevnost, ale samozvaná domobrana se už nedokázala postavit na odpor.

Jak napsal Johnny Burgoyne: „Ústup povstalců nebyl žádný útěk. Proběhl dokonce s jistou dávkou statečnosti a vojenského umění.“

Z 1800 Američanů, kteří se akce zúčastnili, bylo 449 zabito nebo zraněno. Jedním z nich byl doktor Joseph Warren, zabitý v posledních minutách boje. Britské ztráty činily 1060 mrtvých nebo zraněných z celkového počtu 2600 vojáků.

„Draze vykoupené vítězství,“ komentoval to Henry Clinton. „Další už by nás zničilo.“

Další nebylo zapotřebí. Britové získali nedůležitý kopec, ale Američané získali sebevědomí. V Concordu zastrašili Brity svou přesilou, ale jejich střelba byla pozoruhodně slabá. Byli nervózní, protože se dopouštěli zrady a stříleli na pravděpodobně nejlepší armádu na světě. U Bunker Hillu se postavili přesile Britů a odráželi je, dokud jim nedošla munice.

Pokud by se Američané rozhodli klást odpor, Britové by čelili beznadějné situaci. Kolonie tvořily území 1600 kilometrů na 1600 kilometrů, počet obyvatel představoval čtvrtinu britské populace a Irska dohromady a byly do značné míry soběstačné. Neměly žádný životně důležitý střed, ačkoli Filadelfie byla druhým největším anglicky mluvícím městem na světě. Nacházely se 4800 kilometrů daleko za oceánem. Vzdálenost byla zkrátka příliš velká na to, aby je bylo možné dobýt jakýmikoliv silami, které byly v 18. století k dispozici.

Bitva 4

Arbela, 331 př. n. l.

Pole připravené k válce

Kdo bojoval: Řekové (Alexandr Veliký) proti Peršanům (Dareios)
O co šlo: O západní civilizaci

Každý Řek věděl, že Perská říše je obrovská, ale do té doby to nikdy nebylo tak zřejmé. Armáda, kterou Dareios III. shromáždil, neměla milion mužů, jak tvrdí někteří starověcí autoři. Tento údaj je absurdní. Byla však mnohonásobně větší než Alexandrova armáda tvořená 40 000 pěšáky a 7000 jezdci. Řekové viděli, že perská linie je tak dlouhá, že by mohla snadno obklíčit obě jejich boční křídla. Obě perská křídla tvořila jízda. Zčásti šlo o těžkou jízdu – jezdci i koně byli vybaveni brněním. Zbytek jezdců byla lehká kavalerie, obávaní jízdní lučištníci ze stepí. Mezi křídly jezdectva stály dvě linie pěchoty. Ve středu první linie stáli námezdní řečtí hoplíté, po stranách perští „nesmrtelní“, Dareiův elitní sbor. A v jejich středu stál sám velký král.

Vpředu a uprostřed celé perské armády stálo patnáct slonů, zvířat, která Makedonci nikdy předtím neviděli. Po bocích slonů stálo sto vozů s ostrými čepelemi na kolech, na které Dareios hodně sázel. Před svým vojskem zarovnal terén, aby vozy mohly fungovat efektivně.

Taková strategická chyba byla pro Dareia typická. Srovnaný terén držel jeho armádu na místě pevněji, než kdyby ji uzavřel v pevnosti. Armáda se nejenže nemohla hýbat, ale nemohla ani přeskupit frontu, i kdyby Dareios použil své vozy. Dareios tento problém neviděl, ale jeho protivník ano.

Alexandr

Mladý makedonský král měl mnoho negativních vlastností. Byl bezohledný, byl schopen nevýslovné krutosti a měl hodně zbytnělé ego. Nebyl však hloupý, zejména ne co do strategického myšlení. Prozkoumal pozice Peršanů, přijímal zvědy s podrobnými informacemi o uspořádání vojenských operací a nechal protivníka čekat. Dareios čekal několik dní za svým vyrovnaným polem, dokud se Alexandr nerozhodl, že si pro něj dojde.

Alexandr už Peršany dvakrát porazil. Poprvé vedl svou těžkou jízdu přes řeku Gráníkos a zahnal na útěk 20 000 perských jezdců, kteří se mu postavili. Poté zbytek jeho armády pod vedením Memnona z Rhodu porazil 20 000 řeckých žoldnéřských pěšáků. Alexandr nechal perské zajatce odejít domů, Řeky však označil za zrádce a zmasakroval je.

Představu, že by se měli všichni Řekové spojit v trestné výpravě proti Perské říši, zdědil Alexandr po svém otci, Filipu II. Makedonském. Filip plně akceptoval tradiční přesvědčení, že existují dva druhy lidí: Řekové a „barbaři“. Sám měl pro prosazování této víry praktický důvod: Řekové se dokážou sjednotit jen tehdy, když budou čelit společnému nepříteli, a Filip chtěl, aby se sjednotili pod jeho vedením.

Myšlenka, že by starověké kulturní řecké městské státy by vedl makedonský král, mnoho Řeků odpuzovala. Makedonci byli řečtí burani, kteří byli tak pozadu, že měli stále ještě krále. Filip dosáhl svého cíle tím, že vybudoval armádu, která naprosto převyšovala všechny síly řeckých městských států. Po jejich porážce vytvořil ligu, která zahrnovala všechny pevninské řecké městské státy kromě Sparty, města, kterým velice pohrdal. Poté napadl Persii.

Makedonský král se daleko nedostal. Ale jen proto, že byl zavražděn. V Řecku vypukla vzpoura, ale Alexandr se rychle vzpamatoval a vzpouru potlačil. Dokázal, že je schopen ovládat stroj, který jeho otec vynalezl.

Základem makedonské vojenské mašinérie byl nový druh falangy. Makedonští falangisté měli kovové přilby, ale žádné bronzové korzety. Měli patnáctimetrová dlouhá kopí zvaná sarissas namísto dvanáct a půl metru dlouhých kopí, která používali řečtí vojáci. Jejich štíty byly menší než obrovské bronzové štíty hoplítů a měli delší meče. Mohli se pohybovat rychleji než řečtí falangisté a mohli manévrovat v malých praporech i dlouhých řadách.

Filip používal falangu, aby udržel nepřítele na místě, ale používal i tzv. těžkou jízdu, aby ho rozdrtil. Elitní těžká jízda byla vyzbrojena přilbou, korzetem, štítem, mečem a oštěpem. Makedonci byli na rozdíl od většiny Řeků dobří jezdci na koních. V této době žádné jezdectvo na světě nemělo třmeny. Pouze od raného mládí cvičený jezdec se dokázal udržet na koni, když bodal kopím. Pro průzkum a útok na nepřítele měl Filip lehkou jízdu vyzbrojenou luky nebo oštěpy a meči. Později přidal sbor velmi těžké jízdy, která používala dlouhá kopí.

Filip vynalezl nový druh vojáka, který měl zajistit spojení mezi těžkou jízdou a falangou. Tito hypaspisté nosili přilby a měli štíty těžší než makedonští falangisté, ale lehčí než hoplíté. Jejich kopí byla podobná starým hoplítským zbraním. Byli pohyblivější než falangisté a dokázali bojovat buď jako falanga, nebo v rozšířeném šiku.

Filipovou nejpohyblivější pěchotou byli jeho lučištníci, střelci z praku a vrhači oštěpů, kteří nosili jen málo výzbroje. Pro boj na opravdu velkou vzdálenost a pro obléhání měl balisty a katapulty. Ty používaly řecké státy na Sicílii a Apeninském poloostrově, ale zřídkakdy na řeckém poloostrově. Filipovi inženýři vynalezli nový a mnohem výkonnější druh zbraní, který používal k vrhání střel stočené provazy namísto luku.

Makedonská armáda byla mnohem sofistikovanější než stará řecká falanga. Byla také lépe vycvičená. Filip disponoval jako první na světě stálou armádou a také jako první zavedl povinnou vojenskou službu.

Alexandr nejprve usměrnil města, která se vzbouřila po smrti jeho otce, pak srovnal se zemí Théby a zmasakroval 6000 jejich obyvatel a naverboval vojáky z jiných řeckých států na tažení do Persie. Bitva u Gráníku nebyla pro jeho armádu žádný problém. Měl početní převahu nad silami velkého krále a Memnóna z Rhodu, který se bláhově pokusil udržet břeh řeky pomocí jezdectva namísto těžké pěchoty. Alexandr si zajistil pozice v Malé Asii a pak pochodoval po pobřeží Středozemního moře, aby obsadil perské námořní základny. Chtěl si nejdříve zajistit týl před pronásledováním perskou armádou.

Tentokrát se v Alexandrově týlu objevil sám Dareios s velkou armádou v Alexandrově týlu. Alexandr vmanévroval Peršany do stísněného prostoru, kde jejich početní převaha neměla velkou váhu, a vedl společníky k sérií útoků, které směřovaly na perského krále. Dareios uprchl a zanechal za sebou své zbraně i rodinu.

Místo toho, aby Alexandr pronásledoval poražené Peršany, dokončil dobývání pobřežních měst a vydal se do Egypta, kde byl oslavován jako bůh. Pro Egypťany to nebyl žádný velký problém, všichni jejich faraóni byli bohy. Ale pro Alexandra to bylo zjevení. Rozhodl se, že byl nebesy vyvolen, aby vládl světu. Jeho učitel Aristotelés ho naučil, že existují dva druhy lidí: Řekové a barbaři. Alexandr, který vládl Řekům i barbarům, nedokázal pochopit proč je jedna skupina lepší než druhá. Rozhodl se, že všichni lidé jsou bratři a bohové vybrali právě jeho, aby usmířil jejich rozdíly. Vzal své vojsko na Východ, aby naplnil svůj úkol.

Dareios mezitím shromáždil další armádu a doufal, že se mu podaří zdržet Alexandra u řeky Tigris, severně od města Arbela. Na rovině zvané Gaugaméla, neboli Pastvina velbloudů, Dareios shromáždil své vojsko a srovnal terén.

Kvalita vs. kvantita

Alexandr nakonec přesunul svá vojska, aby čelil Peršanům. Postavil opevněný tábor a dále vyčkával. Parmenio, jeho zástupce, navrhl noční útok na obrovskou perskou armádu. „Neukradnu pro sebe vítězství,“ prohlásil Alexandr. Nebylo to jen rytířské gesto. Alexandr si vždy zakládal na přesném načasování a precizních pohybech. To v noci nebylo možné. Makedonci tedy poklidně spali ve svém táboře, zatímco Peršané v očekávání nočního útoku zůstali celou noc vzhůru ve zbroji a se zbraněmi v rukou.

Za úsvitu Alexandr vyvedl své vojáky na zarovnané pole. Poté učinil tah, který Peršané nikdy předtím neviděli: přesunul svou armádu šikmo doprava. Pravé křídlo Alexandrovy armády mělo být první, které se střetne s Peršany. Makedonský král byl u toho a vedl své bojovníky a lehkou kavalerii osobně. Postup kryla linie lehké pěchoty. Aby zmařil případné obchvatné útoky obrovské perské armády, měl za sebou Alexandr několik pěších a jezdeckých oddílů. Podle potřeby mohly směřovat doprava, doleva nebo do týlu.

Dareios si všiml, že Řekové sice postupují vpřed, ale také se vzdalují od jeho připraveného pole. Tento pohyb by zmařil nájezdy jeho vozů, proto Dareios poslal těžké jezdectvo, aby zatlačilo Řeky na pravou stranu. Alexandr se proti útoku postavil s řeckou žoldnéřskou jízdou. Řekové byli zahnáni zpět, ale Alexandr zaútočil na nepřátelské jezdce svou vlastní těžkou jízdou. Dareios mezitím vypustil své vozy.

Vůz byl nejlepší zbraní už tisíc let předtím. Byla to pojízdná útočná plošina s jezdcem a jedním nebo dvěma lučištníky. Všichni ostatní vojáci se mohli pohybovat jen tak rychle, jak je stačily nést nohy, ale pro vozatajstvo bylo snadné soustředit ohromnou bojovou sílu, kdekoli bylo třeba. Pak se vojáci naučili jezdit na koni a vozy nahradila kavalerie. Kavalerie mohla být příležitostně použita jako úderná zbraň, ale jen ti nejzkušenější jezdci na nejlépe vycvičených koních dokázali přimět své koně k tomu, aby se srovnali do stabilní linie hrotů kopí. Vozataj stojící za párem koní tento problém neměl. Dareiovy vozy s hroty na kolech mohly být úspěšné pouze tehdy, pokud by Řekové zpanikařili. To se nestalo. Lučištníci sestřelili dva vozataje i jejich koně. Vyplašení koně, kteří unikli, pobíhali kolem praporů falangistů, dokud nebyli odchyceni podkoními v makedonském táboře. Perští vozatajové dosáhli jediného: dokázali, že vozy jsou zastaralou zbraní.

Co dělali sloni, není jasné. Ať už to bylo cokoli, nemělo to na Alexandrovu armádu žádný vliv. Asi nejpravděpodobnější verzí je, že postihl stejný osud jako vozy.

Během boje s perskými jezdci poslal Alexandr jednu ze svých jezdeckých divizí na křídlo, aby se postavila potenciálním útočníkům. Peršané, ohrožení zezadu, se z bojiště vytratili. Útok perské jízdy otevřel mezeru v perské frontě. Alexandr si jí všiml. Obklopil se několika hypaspisty a čtyřmi prapory falangistů a vedl je do přímého útoku proti Dareiovi. Perský panovník všeho nechal a cválal pryč, aby si zachránil holý život. Většina perského vojska ho následovala. Perské pravé křídlo však obkroužilo řecké levé křídlo a zaútočilo na řecké ležení. Snažili se zachránit rodinu, kterou Dareios opustil za řekou Issem. Alexandr se otočil a zaútočil na týl. Peršané byli nakonec poraženi. Makedonci pronásledovali zbytky perské armády na vzdálenost téměř šedesáti kilometrů a pobili další tisíce lidí.

Plody vítězství

Alexandr vjel do Babylonu a prohlásil se novým Velikým králem Persie. Až tam se dozvěděl, že Sparťané zaútočili na vojska, která zanechal v Řecku a že Sparta je nyní součástí jeho říše. Poté se vydal na tažení a dobýval města v Íránu, Turkestánu a na území dnešního Afghánistánu, Pákistánu a v Indii.

Nezapomněl však ani na svou myšlenku o bratrství člověka, které demonstroval v Babylonu tím, že uspořádal hromadný sňatek 7000 svých vojáků s perskými ženami podle perských obřadů. Přijal perské správní metody a zaměstnával perské úředníky.

Před Alexandrem se zdálo, že Persie je pomocí diplomacie a peněz kousek od dosažení toho, co se jí nepodařilo vojenskou silou. Velký král se stavěl na stranu neustálých občanských válek v Řecku. Po peloponéské válce se Sparta stala hlavní mocností a její hegemonii na egejských ostrovech zničila až bitva u Knidu. Vítězné loďstvo bylo řecké, ale zaplatil za ně Velký král. Později, v roce 384 př. n. l., Velký král sjednal mír mezi válčícími řeckými státy. V tomto „královském míru“ získala Persie opět nespornou svrchovanost nad jónskými Řeky v Malé Asii. Athény, Sparta, Théby a Korint se střídaly ve vládě nad ostatními Řeky a všichni přijali pro své obchody perské peníze, což v dlouhodobém horizontu přinášelo prospěch pouze Persii. Perská říše byla jako velká černá díra, která vsakovala malé řecké státy svou ekonomickou gravitací.

S nástupem Alexandra se to změnilo. Samozřejmě neochránil demokracii před zánikem v perských rukou. V Řecku ji téměř nechal zaniknout. Myšlenka o tom, že si lidé mohou vládnout sami, se však již dostala přes Jadran na území dnešní Itálie, kde každým rokem rostla síla Římské republiky, a pomalu se rozšířila po celém světě. Později na některých místech zemřela, ale na jiných zase ožívala. Alexandr přesunul ekonomickou i vojenskou moc z Asie do Evropy. Myšlenka občanských práv a povinností nezanikla ani za Alexandra a jeho nástupců. Díky jeho výbojům se Evropané nikdy nestali otroky božského krále jako v Persii nebo Egyptě.

Alexandr dodal Evropě i Asii vlastní myšlenku. Bratrství člověka sice prošlo ještě těžšími zkouškami než demokracie, ale od Velkého krále, a dokonce od Aristotela už jsme ušli dlouhou cestu.

Bitva 5

Hattín, 1187

Frankové

Kdo bojoval: Křižáci (Guy z Lusignanu) proti muslimům (Saladin)
O co šlo: Osud křesťanství a islámu

„Tak hrozivý je útok franckého rytířstva s jejich mečem, kopím a štítem, že nejlepší je odmítnout s nimi bojovat dokud nepřevedeš všechny šance na svou stranu.“

Tak radil byzantský císař Lev Moudrý. Lev měl na mysli rytíře Karolinské říše, ale techniky rytířů Karla Velikého po začátku křížových výprav převzaty po celé Evropě. Snad díky tomu, že první křižáci byli v drtivé většině Francouzi nebo Normané, byli pro Byzantince i muslimy všichni ze Západu „Frankové“. A Lvova rada platila stále.

Válka v Evropě, vodou prosáklé mase poloostrovů a ostrovů pokryté lesy a zbrázděné řekami a horami, znamenala hlavně boje zblízka. Rytíři byli oděni v těžkém brnění a pěšáci nosili tolik zbroje, kolik si jen mohli dovolit. Rytíři měli často obrněné i koně. Válečný kůň, tzv. destrier, byl osedlán speciálním sedlem, které umožňovalo rytíři přenášet celou svou váhu a také sílu svého koně na kopí. Kopí a meč byly pro západní rytíře jedinou zbraní a útok byl jejich jedinou taktikou. Jezdci ze stepí, neomezováni lesy ani četnými řekami, překonávali při svých potyčkách velké území. Záviseli především na luku a obvykle útočili až poté, co byli jejich nepřátelé důkladně oslabeni lukostřelbou. Asijská taktika ponechávala pěchotě jen málo prostoru s výjimkou obléhání.

Franští pěšáci, kteří po staletí válčili s Římany, Góty, Vandaly, Huny a Araby, nezapomněli na to, jak mají bojovat. Byli vyzbrojeni kopími a štíty a také novou zbraní: nedávno vynalezenou kuší. Byzantská princezna Anna Komnena takto popsala zařízení, které viděla v rukou prvních křižáků:

„Je to zbraň, Řekům a barbarům dosud neznámá. Tato strašná zbraň nefunguje tak, že se natahuje šňůra pravou rukou a levou rukou se přidržuje. Uživatel se opírá oběma nohama o luk, zatímco napíná tětivu plnou silou svých paží… Když šíp opouští tětivu, uvolní se tak velkou silou, že proti ní není obrany. Nejenže pronikne štítem, ale také prorazí muže a jeho zbroj skrz naskrz.“

Vojenský systém křižáků byl založen na těsné koordinaci střelců z kuší, pěších kopiníků a těžce pancéřovaných rytířů. Disciplinovaní kopiníci drželi turecké jízdní lučištníky daleko od rytířů, kteří vedli své střelce, dokud nebyli připraveni k boji. Mezi každými dvěma kopiníky byl kušník, který střílel z kuše, než se nepřátelé stačili přiblížit natolik, aby mohli něco zasáhnout svými luky. Pokud se frustrovaní muslimové pokusili prorazit křesťanské linie hromadným útokem, pěchota otevřela své řady a zaútočila rytířská jízda. Stejně jako u Marathónu měli Západoevropané těžší zbroj a nesli delší kopí. Pokud v bitvě nefigurovala obrovská početní nerovnováha, muslimové vždy prohráli.

Turci

Když Mohamedovi následovníci vyjeli z Arábie na římská území severní Afriky, Sýrie a Mezopotámie, zjistili, že mají spojence. Konflikt mezi katolíky a monofyzity (viz Povstání Níká, str. 16) stále pokračoval. Katolíci ovládali Cařihrad, takže monofyzité na Blízkém východě vítali muslimy jako osvoboditele. Araby jejich prorok učil, že křesťané a židé jsou „lidé knihy“ a musí být tolerováni, takže dobývání probíhalo hladce.

Poté, co se prosadili, si muslimští vládci koupili pohanské Turky jako otroky, obrátili je na víru a udělali z nich vojáky, kterým se říkalo mamlúci. Po čase mamlúci svrhli své pány a stali se vládci.

Ve srovnání s Araby a Peršany byli Turci barbaři. Nechápali všechny složitosti islámu, například proč se musí křesťanům a Židům poskytovat zvláštní úlevy. To byl jeden z důvodů, proč se křižáci ocitli ve Svaté zemi. Druhým důvodem byla papežova touha nasměrovat energii šlechticů a rytířů pryč z Evropy, aby je odvedl od vzájemných bojů a vyvražďování křesťanských sedláků.

Turci, stejně jako křesťanští rytíři, rádi bojovali, a to i mezi sebou. Takzvaná Seldžucká říše se rozpadla na soupeřící sultanáty, šejcháty a emiráty. Uprostřed tohoto zmatku se objevili Frankové a vyhlásili křižácké knížectví.

Pak přišel nový vůdce, kurdský sultán, který si říkal Saláh ad-Dín Júsuf ibn Ajjúb. Saladin, jak mu říkali Frankové, dobýval drobné muslimské státy jeden po druhém. Pak obrátil svou pozornost na křesťany. Osm let král Balduin IV. Malomocný, který se ujal královské moci ve třinácti letech, velkého Saladina takticky předčil a velmi ho rozčiloval. Pak Balduin Malomocný, jeden z nejvíce podceňovaných generálů historie, zemřel. Když vytušil, že se smrt blíží, jmenoval králem svého švagra Guye z Lusignanu. Ten byl ale tak neschopný, že ho propustil a jmenoval místo něj hraběte Raimonda z Tripolisu. Když však Balduin zemřel, jeho sestra Sibyla zorganizovala státní převrat, díky němuž se stal znovu králem její manžel Guy z Lusignanu.

Více než byzantská politika

Král Guy rychle prokázal, že nemá pod kontrolou své vlastní šlechtice, natožpak Saladina. Hrabě Raimond, který byl přesvědčen, že má být králem, a Renaud ze Châtillonu byli nejhůře ovladatelní. Renaud, který strávil roky v muslimském vězení, byl fanatik, který tvrdil, že žádnou přísahu složenou nevěřícímu není třeba dodržet. Byl také bandita a pirát, který loupil a zabíjel křesťany stejně jako muslimy. Když Renaud porušil příměří se Saladinem tím, že zaútočil na muslimskou karavanu, sultán oblehl jeho hrad, ale byl zahnán na útěk králem Balduinem a byl donucen podepsat další příměří. Ještě předtím však Raymond ochránil své vlastní zájmy tím, že podepsal se Saladinem samostatné příměří.

Když se Guy stal králem, velmistr Gérard z Ridefortu ho vyzval, aby proti Raimondovi zakročil. Saladin však poslal zprávu, že podpoří hraběte z Tripolisu svou armádou.

Saladin pak požádal Raimonda o povolení vstoupit na jeho území při útoku na Akkon. Raimond souhlasil pod podmínkou, že průjezd nebude trvat déle než čtyřiadvacet hodin a nebudou zraněni žádní křesťané.

Když se Saladinových 7000 jezdců vracelo z Akkonu, narazili na skupinu 130 rytířů pod vedením mistra chrámu v Seforii. Rytíři byli vysláni králem Guyem k Raimondovi. Gerard neváhal a nařídil útok. Štěstí sice přeje statečným, ale ne pomýleným. Téměř všichni křesťané byli pobiti. Gerardovi se podařilo uprchnout. Rozhořela se válka s muslimy. Raimond uzavřel s Guyem mír a připojil se k vojsku, které král povolal.

Tím, že zbavil hrady většiny posádek a vyprázdnil pokladnu, aby získal hotovost, Guy shromáždil 1200 rytířů, 2000 lehkých jezdců Turkopolů a 10 000 pěšáků. Saladin však postavil mnohem větší armádu. Oblehl Tiberias, kde se nacházel Raimondův hrad.

Raimond známý svým upřednostňováním vlastních zájmů překvapivě nedoporučoval, aby se vojsko pokoušelo Tiberias osvobodit. Tvrdil, že pevnost je silná a jeho žena, princezna Eschiva, je schopna vydržet dlouhé obléhání. Bylo vrcholné léto a Saladin zde najde jen málo potravy pro svou obrovskou kavalerii. Obléhání bude muset brzy vzdát. A pokud by Tiberias padl, ztráta princezny Eschivy by nebyla tak velká jako ztráta země.

Raimondova rada byla dobrá, ale nikdo mu nevěřil. Reinald i Gérard z Ridefortu byli proti němu. Reinald žil zabíjením muslimů a Gérard nechtěl čelit ostudě, kterou by mu přinesl útěk z boje u Seforie. V rámci kompromisu přivedl Guy do Seforie vojsko. Město leželo nedaleko Tiberiady a bylo v něm dostatek vody a krmiva. Pokud by na ně Saladin zaútočil tam, určitě by prohrál. Té noci se však Gérard vplížil do Guyova stanu a zajal krále, aby se pokusil Tiberiadu osvobodit.

Vyschlá studna u Hattínu

Plánem bylo zamířit přímo k Saladinovým zásobám vody, tedy ke Galilejskému jezeru. Bez vody by se muslimové museli stáhnout. Byla to osvědčená taktika. Jízda a pěchota byla těžce obrněná. I ti nejchudší pěšáci nosili prošívané nebo plstěné kabátce, které byly úžasně odolné proti šípům.

„Viděl jsem vojáky, kteří v sobě měli zabodnuto až jednadvacet šípů a nijak jim to nebránilo v pochodu,“ napsal Baha ad-Din Ibn Šedád, muslimský úředník a Saladinův přítel.

Neviděl je však pochodovat v červenci. Horko bylo spalující. Kovové brnění se rozpálilo na místech, kde bylo vystaveno slunci, rozpálilo. Mnozí muži vyprázdnili své čutory ještě před polednem. Zdálo se, že turečtí a arabští jezdci jsou všude. Hrnuli se kolem křesťanů, stříleli šípy a mizeli v oblacích prachu. Střelci z kuší se snažili odpovědět, ale nemohli natáhnout své kuše za chůze. Museli se zastavit, držet nohama luky a natahovat tětivy oběma rukama. Pokaždé, když se kušníci zastavili, muselo zastavit celé vojsko. Koordinace mezi střelci z kuší, pěšími kopiníky a jezdectvem je podstatou křižácké taktiky.

Jezdectvo Turkopolů bojovalo po tureckém způsobu, ale bylo přemoženo záplavou muslimské lehké jízdy. Křesťanští rytíři znovu a znovu útočili, ale hbitější muslimští koně před každým útokem ujížděli. Pro těžce obrněné rytíře bylo počasí nebezpečnějším nepřítelem než muslimové.

Někteří rytíři se v uzavřených přilbách skutečně udusili. Pak templáři (zadní stráž) vyslali zprávu, že jejich koně nemohou jet dál. Guy spatřil vesnici Hattín. Tam, kde jsou domy, musí přeci být i voda! Nařídil zastávku ve vesnici. Po příjezdu však křižáci zjistili, že studna je vyschlá a vesnice opuštěná. Muži ale byli příliš vyčerpaní na to, aby pokračovali dál.

Saladin vesnici obklíčil a rozdal vojákům další šípy. Nechal přivést sedmdesát velbloudů naložených nákladem šípů. Stan si postavil na kopci, odkud měl dobrý výhled na bojiště. Na rozdíl od křižáckých vůdců byl Saladin stratég, ne bojovník. Nenáviděl válku, neuměl zacházet se zbraněmi a nikdy nebyl v čele svých vojsk.

Druhého dne bitvy muslimové zapálili křoví a křesťané, kteří už strašlivě trpěli žízní, se bránili přímo v plamenech. Guy se pokoušel vojáky zmobilizovat, ale ztráceli soudržnost a muslimské útoky byly stále účinnější. Umírali žízní, i když Galilejské jezero bylo vzdálené pět kilometrů za hřebenem kopce.

„Zachraňme se!“ vykřikl jeden pěšák. Neorganizovaná masa pěchoty se vrhla na hřeben. Kopiníci a střelci z kuší však nebyli schopni koordinovat své úsilí a byli příliš unavení na to, aby mohli dál bojovat. Někteří už ani nemohli stát. Vzdali se. Baha ad-Din viděl, jak jeden muslimský voják svázal a odvedl třicet křesťanských pěšáků.

Raimond z Tripolisu shromáždil své rytíře, zaútočil na prstenec lučištníků na koni a probil se dovnitř. Guy a zbytek jeho mužů se snažili vzdorovat na kopci, ale muslimové se přes ně přehnali.

Bitva skončila. Téměř všichni křesťanští bojovníci v Palestině byli zabiti nebo zajati. Saladin poslal většinu přeživších křižáckých pěšáků na trhy s otroky, ale všem templářům a hospitalitům nechal setnout hlavy. Ostatní šlechtice si ponechal pro výkupné. Příliš výkupného ale nedostal. Zajatce, které měl rád, jako například krále Guye, propustil zadarmo. A pokud se za některé rytíře výkupné opozdilo, nechal je zavraždit pro pobavení svých hostů při večeři.

Ihned po bitvě si nechal Saladin křižácké vůdce poslat do svého stanu. Guyovi dal pohár s vychlazenou růžovou vodou. Guy vypil část a podal pohár Renaudovi z Châtillonu.

„Nepožádal jsi mě o souhlas, než jsi mu dal napít. Proto mě to nezavazuje, abych mu dal milost,“ řekl mu na to Saladin.

O něco později sultán požádal Renaulda, aby se zřekl křesťanství. Jak očekával, křižák pohrdavě odmítl. Saladin se rozmáchl mečem a sekl jej mezi krk a lopatku. Jeho vojáci popravu dokončili – setli Reynaldovi hlavu.

Začátek konce

Saladin Guye propustil pod podmínkou, že opustí Svatou zemi. Ten však svůj slib okamžitě porušil. Odjel do Týru v naději, že bude pokračovat ve válce, ale tamní posádka ho odmítla přijmout. V Evropě se však císař Svaté říše římské a králové Anglie a Francie chystali zahájili novou křížovou výpravu. Císař zemřel cestou, ale Francouzi a Angličané dorazili. Richard Lví srdce se téměř dostal do Jeruzaléma, ale uvědomil si, že tamní posádka by mohla být snadno odříznuta tureckými a arabskými jízdními lučištníky. Pouze úplná armáda mohla v Jeruzalémě nahradit křižáky. Richard podepsal se Saladinem příměří. Křižáci se dokázali udržet na rozsáhlém území Svaté země dalších sto let, ale smysl křižáckých výprav se vytratil.

Vzhledem k demografické situaci byl tento výsledek nevyhnutelný. Význam bitvy u Hattínu spočívá především v jejím vlivu na muslimy, nikoliv na křesťany. Přesvědčila je, že starověkou taktiku jízdy lučištníků na koni, kterou před staletími přinesli Skythové a Parthové, nelze porazit. Arabové znali ledek, říkali mu „sníh z Číny“, a jeho využití ve střelném prachu dávno před Evropany, ale vývoj zbraní zanedbali.

Děla a neohrabané muškety, které Evropané vyráběli, se nedaly v žádném případě používat na koních a byly by proti nim nepoužitelné.

A tak pánové z dár al-islámu seděli v klidu přesvědčeni o své neporazitelnosti a tloustli obohacováním se na obchodu mezi Evropou a Dálným východem. A jak uvidíme v příští kapitole, o tři století později padla kosa na kámen.

Bitva 6

Díu, 1509

Frankové na vodě

Kdo bojoval: Portugalci (Francisco de Almeida) proti Turkům a Egypťanům (Husajn Kurdí)
O co šlo: O obchod s Dálným východem a Indií a vzestup či pád křesťanství nebo islámu

„Kansuh al-Ghawri se dostal k moci [jako egyptský sultán],“ napsal arabský kronikář Ba Fakhi al-Šihrí. „Vyslal mohutné loďstvo do boje proti Frankům, jehož velitelem byl Husajn Kurdí. Po vstupu do Indie se zastavil v Díu.“ Výprava skončila.

Utkala se s Franky, ale byla poražena a vrátila se zpět na arabské pobřeží. Takto al-Šihrí popsal to, co se ukázalo být nejenom nejhorší porážkou, kterou dosud utrpěly síly islámu, ale i zlomovým bodem ve staletém konfliktu mezi křížem a půlměsícem. Šanbal, další soudobý arabský kronikář, uvádí jen o trochu více podrobností:

„V tomto roce [1508–9 n. l.] dobyli Frankové Dabul, vydrancovali ho a vypálili. V tomto roce také Frankové podnikli výpravu proti Gudžerátu a zaútočili na Díu. Emír Husajn, který v té době v Díu bojoval ve Svaté válce, se jim vydal naproti a svedli boj na moři u přístavu. Mnoho lidí na franské straně bylo zabito, ale nakonec Frankové nad muslimy zvítězili a došlo k velkému krveprolití Husajnových vojáků, bylo zabito asi 600 mužů, přičemž přeživší uprchli do Díu. Ani on [Frank] neodešel, dokud mu nezaplatili mnoho peněz.“

„Frankové“ byli ve skutečnosti Portugalci. V bitvě u Díu, kde „mnoho lidí na straně Franků bylo zabito“, přišlo o život 32 Portugalců a 300 jich bylo zraněno. Počet muslimských obětí se zvýšil na 1500. Ztráty pro islám však byly příliš velké na to, aby se daly vyčíslit jen počtem padlých mužů. Abychom pochopili, co se stalo, musíme se vrátit o několik století zpět.

Svět islámu

Tisíc pět set let po narození Krista se křesťanství omezovalo povětšinou jen na Evropu. Za pouhou polovinu této doby se islám z Arábie rozšířil po celém východním pobřeží Středozemního moře, dále na východ přes Mezopotámii, Persii, Afghánistán a severní Indii až do Indonésie a na Filipíny. Na západě se rozšířil do Egypta a přes severní Afriku až do Španělska. Muslimové překročili Saharu a obrátili na víru černošské říše v západní Africe. Náboženství proroka Mohameda se rozšířilo na jih podél východního pobřeží Afriky, kde Arabové založili kolonie dávno před Mohamedem. Muslimští muezzinové svolávali věřící k modlitbám ve střední Asii, kde turecké a mongolské kmeny kdysi praktikovaly šamanismus.

Křížové výpravy, jakkoli byly ve své době problematické, nakonec šíření islámu prospěly. Křesťané prahli po zboží z Východu. Toužili po čínském hedvábí a perlách z Persie, koření z Indonésie a indickém zlatě. Ale všechny obchodní cesty byly v rukou muslimů. Příležitostně mohli Evropané cestovat po souši do Číny, ale tyto výpravy byly vzácné. Všechny karavany, které se plahočily po staré hedvábné stezce, patřily tureckým muslimům.

Námořní cesty z Východu, po kterých se obchodovalo mnohem více, také ovládali muslimové. Arabské lodě z Arábie a Afriky překračovaly Indický oceán. Cesta tam a zpět byla pomalá, protože byla závislá na sezonních větrech, ale objem obchodu byl obrovský a také obrovsky výnosný. Zboží z Číny, Indie a Persie končilo v Egyptě, odkud bylo posíláno do Evropy na benátských lodích. Cesta přes Indický oceán byla pro Evropany bezpečná. Aby se ale dostali k oceánu, museli překonat muslimské země. Jedinou další možností bylo obeplout Afriku, což bylo nepředstavitelné.

Muslimští vládci zbohatli na obchodu – zejména mamlúci, vládci Egypta. Egyptské bohatství vzbuzovalo závist Osmanů, tureckých kočovníků, kteří založili říši se sídlem v Anatolii.

Osmanská říše se rozrůstala všemi směry. Na východě bojovala s Peršany a na západě vyplenila baštu křesťanství, Cařihrad, a rozpínala se až na Balkán. Na severu pronikla přes Kavkaz do Ruska. Na jihu si podmanila Sýrii a Mezopotámii. Zdálo se, že Osmané jsou neporazitelní. Srdcem říšské armády byla lehká lučištnická jízda, která se tolik osvědčila proti křížovým výpravám. Ve všech zemích Blízkého východu a ve Střední Asii patřila lehká jízda vznešeným rodům, zatímco pěchotu tvořili poddaní nebo otroci. Osmanští sultáni však vyvinuli nový druh otrocké pěchoty. Jejich janičáři byli v dětství odebráni křesťanským rodičům, vychováváni jako muslimové a byli trénováni ve vojenském umění, dokud nebyli dost staří na to, aby se stali vojáky. Většina z nich byli lučištníci, ale někteří z nich dostali i střelné zbraně. Na rozdíl od většiny muslimů si Osmané všimli využitelnosti střelného prachu. Janičářské zápalkové zbraně neměly dostřel ani přesnost tureckého luku, ale Turci zjistili, že v některých případech, při střelbě z lodí nebo pevností, byly šikovnější. Turci měli i velké zbraně, například obrovská děla, která dokázala rozbít většinu kamenných zdí jedním výstřelem. Viděli, že děla mají svůj význam ve válce na moři nebo při obléhání. Namontovali je na přídě svých galér jako doplněk k beranidlům.

Země války

Osmané označovali Evropu jako „zemi války“ – místo, kam se jezdí jen za účelem boje. Toto označení bylo příznačné z více důvodů. Pět století před první křížovou výpravou se Evropou prohnali nejrůznější nájezdníci. Gótové, Hunové, Avaři, Maďaři, Vikingové a Maurové útočili na křesťanská království ze všech stran. Pod náporem těchto barbarů vymizela římská civilizace. Městský život téměř zanikl a Evropa se stala napůl barbarskou. První křížová výprava byla zahájena v roce 1096. Jen dvaaosmdesát let předtím rozdrtil irský král Brian Boru poslední velkou vikingskou výpravu a byzantský císař Basil odrazil poslední útok na civilizaci ze strany asijských kočovníků. Muslimové stále drželi většinu Španělska a Portugalska.

Jediné umění, které se v Evropě v tomto období rozvíjelo, bylo umění války. Evropané se v něm pilně cvičili proti sobě navzájem, dokud je papež Urban II. nepodnítil k boji proti muslimům. Avšak techniky vyvinuté pro válku v Evropě nefungovaly na pouštích Blízkého východu.

Navzdory svému neúspěchu nebyly křížové výpravy pro Evropu úplnou katastrofou. Přivedly polobarbarské obyvatele Západu do kontaktu s Východořímskou říší a s civilizací islámských zemí. Vzdělanost dostala nový náboj. Zakládaly se a vzkvétaly univerzity. Téměř zapomenutí antičtí filozofové byli opět studováni, stejně tak starověcí matematici a inženýři. Vynalézavost, která stála například u zrodu kuše (která tak ohromila Annu Komnenu), začala sloužit mírovým účelům. Mlynáři začali mlít obilí pomocí vody nebo větrných mlýnů. Horníci kopali v hlubinách uhlí, železo, měď a drahé kovy. Zedníci stavěli vysoké gotické katedrály. A hutníci se pro ně učili odlévat obrovské bronzové zvony.

Začala se měnit i společnost. Rytíř v brnění už nebyl superhrdinou. Skotští kopiníci porazili anglické rytíře, vlámská pěchota francouzské rytíře a švýcarští halapartníci porazili burgundské rytíře, U Crecy, Poitiers a Agincourtu kosili angličtí lučištníci francouzské rytíře po tisících. Spolu s poklesem vlivu šlechty rostla moc obchodníků a řemeslníků.

Rozvíjel se obchod na souši i na moři. Rostla produkce potravin. Zemědělci začali používat lepší pluhy a rybáři vyplouvali do vzdálenějších oblastí. Námořníci ze Středomoří se setkávali s námořníky z Atlantského oceánu a každá skupina se učila od té druhé. Konstrukce lodí a námořního lanoví pokročila ve 14. a 15. století dále než v předchozích dvou tisíciletích.

Dvě největší atlantické mocnosti, Anglie a Francie, vstoupily do stoleté války. Francie ve válce zvítězila, ale byla zpustošena a dlouho se vzpamatovávala. Sotva skončila tato válka, Anglie se vrhla do války růží. A menší atlantické mocnosti převzaly iniciativu v objevování oceánu. Španělé a Portugalci objevili Azory a Kanárské ostrovy.

Tyto objevitelské cesty nebyly podniknuty za účelem samotného poznání. Osmanští Turci stále v Evropě postupovali vpřed. Kolovala legenda, že někde ve Střední Asii nebo v Africe se nachází říše křesťanského kněze a krále Jana, kterého by snad bylo možné přimět k útoku na muslimy z týlu. Kněz Jan nebyl pouhý mýtus. V tehdejším světě existovaly křesťanské ostrůvky – koptští křesťanští mniši z Habeše (dnešní Etiopie) navštívili Portugalsko, papež vyslal vyslance k Velkému chánovi, jehož někteří poddaní byli křesťané. Možná by lodě mohly najít námořní cestu do země kněze Jana. Pro iberské křesťany, kteří se střetli s iberskými muslimy, nebyly křížové výpravy nějakou vzdálenou válkou. „Zde jsme stále na křížové výpravě,“ pravil španělský rytíř anglickému návštěvníkovi.

Benátčané, Janované a Turci ovládali Středozemní moře, ale nemohli vyplouvat do dalekých vod Atlantiku. Hlavní středomořskou válečnou lodí byla galéra. Galéry měly plachty, ale v boji používaly k pohonu pouze vesla. Byly dlouhé, úzké, mělké, rychlé a obratné na klidné vodě, ale neovladatelné a nebezpečné na rozbouřeném moři. Jelikož je poháněli veslaři, měly obrovské posádky. Žádná galéra nemohla unést dostatek potravin na dlouhou cestu. Tisíce let předtím se féničtí mořeplavci, tajně placení Egyptem, plavili kolem Afriky. Trvalo jim však tři roky, než se jim to podařilo. Každý podzim museli přistát, aby zasadili pšenici. Zůstali až do doby, než bylo obilí připraveno ke sklizni, a pak se vydali dál.

Námořníci na evropském atlantickém pobřeží vyvinuli lodě, které mohly podnikat dlouhé cesty na širém moři. Byly mnohem širší a vyšší než galéry a poháněly je pouze plachty. Mohly plout proti větru. Jejich posádky byly ovšem malé a proti posádce galéry, která by na ně zaútočila, neměly žádnou šanci.

V rámci zabezpečení se spoléhaly na děla. Ne tři nebo čtyři děla na přídi jako na galérách, ale řady děl podél boků. Děla byla umístěna na dvou, někdy i třech dělových palubách v dělových otvorech, které se daly na otevřeném moři uzavřít.

Osmanští Turci měli děla, ale jejich dělostřelecká technika byla daleko pozadu za Evropany. Staletí odlévání bronzových kostelních zvonů udělalo z Evropanů nejlepší výrobce velkých odlitků na světě. Odlévači bronzu pak zjistili, že není příliš těžké použít své umění pro výrobu zbraní. Evropské boje vyzbrojených mužů rovněž podpořily vývoj ručních zbraní, které dokázaly prorazit pevné brnění.

Cesta do Indie

Cesta kolem Afriky byla pro Portugalce další součástí jejich nekonečné křížové výpravy. V roce 1415 dobyli maurský přístav Ceuta. Ceuta byla konečnou stanicí transsaharských karavan, které přivážely zlato a slonovinu ze střední Afriky. Portugalci zjistili, že by bylo velice výhodné protáhnout tuto cestu až do Indie. Metodicky prozkoumávali nové možnosti, ročně postoupili o 1600 kilometrů, zakládali nové obchodní stanice a při svém postupu na jih uzavírali smlouvy s domorodými vládci. Čím více se dostávali na jih, tím více se vzdalovali od civilizace, což vyvrcholilo u Křováků na jižním cípu Afriky.

„Obyvatelé této země jsou snědí,“ napsal námořník známý jako Starý Alvaro, který doprovázel Bartolomea Diaze na první portugalské výpravě, která obeplouvala mys Dobré naděje a pokračovala do Indie. „Jedí jen maso tuleňů, velryb a gazel a kořínky bylin. Jsou oblečeni do kůží a nosí pochvy na intimních partiích.“

Východní pobřeží Afriky se však ukázalo být zcela odlišné od západního. Portugalci zde neviděli žádné zbídačené kmeny žijící v chýších z trávy. Našli přístavní města s kamennými moly a mnohapatrovými budovami. Ve městech žili lidé mnoha ras: černoši, Indové, Peršané a Arabové. Většina obyvatel přístavů byli míšenci. Téměř všichni byli muslimové s výjimkou několika Indů. S křesťany se nikdy nesetkali. Zpočátku považovali bílé Portugalce za Turky nebo Araby.

Diaz měl potyčky s emíry z Mosambiku a Mombassy, ale uzavřel spojenectví s emírem z Malindi. Poté přeplul Indický oceán a vylodil se v Kalikutu. Muslimští obchodníci v Kalikutu přiměli svého hindského vládce, aby se obrátil proti Portugalcům. Diaz měl štěstí, že se mu podařilo uniknout a odplout zpět do Portugalska.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 50 bitev, které změnily svět.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.