Imran
Mahmood

Finding Sophie

Imran Mahmood

Kam za tebou nemůžu

Imran Mahmood

Odpovědná redaktorka: Gabriela Boška

Překlad: Lucie Simonidesová

Jazyková korektura: Mgr. Alena Klementová

DTP: Petr Bernát

Obálka: Zuzi Maat

Copyright © ZONER a.s.

Vydání první v roce 2025. Všechna práva vyhrazena.

Zoner Press

Katalogové číslo: ZRK2506

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být reprodukována ani distribuována žádným způsobem ani prostředkem, ani reprodukována v databázi či na jiném záznamovém prostředku či v jiném systému bez výslovného svolení vydavatele s výjimkou zveřejnění krátkých částí textu pro potřeby recenzí.

Dotazy týkající se distribuce směřujte na:

Zoner Press

ZONER a.s.

Nové sady 18, 602 00 Brno

tel.: 532 190 883

e-mail: knihy@zoner.cz

www.zonerpress.cz

www.facebook.com/Zonerpress

www.instagram.com/zonerpress_redakce/

ISBN 978-80-7413-674-0 (e-pub)

ISBN 978-80-7413-675-7 (mobi)

Pro maminku, moje světlo

Pro Shahidu, která mi život dala

Pro Sadiu, která mi život změnila

Pro Zohju, která mi život obohatila

Pro Shifu, která můj život doplnila

Viděl jsem už na světě vše,

co kdy mé srdce toužilo znát.

A vše mi bylo z těla vyrváno.

Nezbylo nic. Tak proč žít dál?

— Samuel Taylor Coleridge, Zoufalství – Despair

Což jsme ti hruď tvou neotevřeli

a nesňali s tebe tvé břemeno,

jež záda tvá tak tížilo,

a pověst tvou jsme do výše nezvedli?

Vždyť se strastmi i úleva přichází,

věru že se strastmi i úleva přichází!

A až se uvolníš, pak dál se namáhej

a k Pánu svému v touze spěj!

— Súra 94, Aš-Šarh – Otevření

JEDNA

SOUČASNOST

OLD BAILEY

JEDNACÍ SÍŇ 3

Na soud jsem čekal rok, ale teď, když jsem konečně tady, nedokážu potlačit paniku, která mi zaplavuje útroby. Sedím za skleněnými stěnami na lavici obžalovaných izolovaný od zbytku soudní síně číslo tři v Old Bailey. Jednací místnost připomíná jeskyni obloženou lakovaným dřevem. Stoly přede mnou mírně klesají ve čtyřech rovných řadách. Vypadají neprakticky. U soudcovského stolu čeká pár prázdných červených kožených židlí. Vzduchem se nesou desítky let staré pachy.

Mám pocit, že se topím.

Stan Stevens, můj obhájce, je muž ve středních letech s několika stříbrnými prameny v dosud černých vlasech. Je sice malý, ale překypuje energií, jako by byl neustále připojený do zásuvky. Má pronikavý hlas, který se nezdráhá zvednout dokonce ani na mě, svého klienta. Mám ho rád. Občas mívá v očích zvláštní lesk, jako by věděl něco, co ostatní ne. Nakloní se ke mně a zaklepe na sklo, které nás odděluje.

„Pane strážný, chtěl bych si promluvit se svým klientem. Klidně přímo tady.“ Ochranka otevře dveře a vpustí ho za mnou. Poté nás zase zamkne.

Stevens se vedle mě posadí s plamenným pohledem. „Takže. Potřebuju, abyste na žalobce nereagoval, až bude číst svoji řeč. Znám ho. Je to blbec, ale není hloupý. Samozřejmě, že není chytřejší než já, ale rozhodně je chytřejší než vy. Nedejte mu záminku, aby vás mohl usvědčit. A až bude přicházet porota, nedívejte se na ně.“

„Proč?“

„Protože jinak budou mít pocit, že si je snažíte naklonit na svou stranu. Nemají rádi, když se s nimi manipuluje.“

Přikývnu, ale nemohu si nevšimnout, jak je černá složka v jeho rukou tenká. Zdá se skoro prázdná.

„A co Braintree?“ zeptám se.

„Braintree, ten vyšetřovák? Myslel jsem, že se jmenuje Brown nebo tak nějak.“

Už bych se konečně měl naučit policejní slang. Vyšetřovák – vedoucí vyšetřování. „Ne, expert na lokalizaci mobilů,“ řeknu pomalu.

Prolistuje několik stránek ve složce. „S tím si zatím nelamte hlavu. Brzy dostaneme pořadí svědků a uvidíme, kdy bude na řadě. Lokalizaci mobilu budeme řešit den předtím, než proti vám přijde pán svědčit. Do té doby to nemá smysl.“

„Paní,“ poznamenám ostře. „Braintree je žena.“

„Však to jsem řekl. Měl bych jít, soudce tu bude každou chvíli,“ zabrblá a zvedne se z lavice obžalovaných. Dveře za mnou se otevřou, ale než se stihnu otočit, abych se podíval, Steve se vrátí. „Ještě jedna věc – nenamítejte nic proti členům poroty, až budou skládat slib. Budou se vás ptát, jestli máte nějaké námitky, ale je to jen formalita. Blbost, já vím.“

Rychle mu to odkývám a konečně se otočím za rozruchem v zadní části místnosti.

Srdce se mi zastaví. To je teprve podruhé v životě, kdy se tak stalo.

Rozběhne se až při hlasité ráně, která se nese soudní síní. Změť škrábání podpatků a podrážek se rozléhá síní. Soudkyně, drobná žena s tváří připomínající sovu, usedne na rudou židli uprostřed.

Soudní zřízenec zvolá: „Všichni, kdo se dnes účastníte jednání tohoto soudu, přistupte blíže a věnujte mi pozornost. Bůh ochraňuj krále!“

Nemohu uvěřit, že to došlo až sem.

DVA

HARRY

Dnešek je úplně stejný jako včerejšek a ten byl stejný jako den před ním. Ale byly i dny před všemi těmi včerejšky, které byly jiné. Dny se S–.

A přitom se nic nezměnilo. Srdce mi pořád vhání krev do žil. Oči jsou otevřené, když se vzbudím, a stále ještě vidím svět kolem sebe. Nohy mě každé ráno donesou do kuchyně a umožní mi posadit se ke stolu. Najím se, aby srdce mohlo dál bít a dodávat krev do všech částí těla. A tak pořád dokola. Donekonečna.

Nic se nezměnilo. A přitom se změnilo úplně všechno.

Z okna pokoje S– vidím Zaru, jak na zahradě prořezává falešný pomerančovník. Pečuje o něj, jako by to byl člověk. Hladí ho po listech. Šeptá mu. Byl velký jako pokojová rostlina, když ho zasadila, ale teď už pomalu přelézá plot do sousední zahrady a během větrných dnů dopadají jeho květy na žluté kosatce.

Každý předmět v pokoji S– mi ubližuje. Zbytky make-upu, otupená tužka na obočí, šperky, které zůstaly ležet na místě. Všechno mi ji připomíná. V rohu zrcadla, zastrčená za rámem, visí obyčejná fialová vizitka. Viděl jsem ji už tolikrát, že mi málem splývá s pozadím. Je na ní silueta kočky překračující velký bílý měsíc a na vrchní straně pod zakřiveným nápisem tarot je menší bílé moto: zbavte se zábran a buďte úspěšní . Vespodu je katya napsané do obloučku připomínajícího úsměv.

Otočím se, když vtom mi něco dojde. Z bankovního účtu S– bylo vybráno padesát liber. Myslel jsem si, že šlo o kapesné, ale kdo dneska potřebuje hotovost? Třeba to byly peníze pro katyu . Uložím si vizitku do

Z kuchyně zavolám Zaru ke snídani. Vzhlédne a zpoza širokého okraje slunečníku s úsměvem odpoví, že hned přijde. Kdybych ji neznal, mohl bych si myslet, že je šťastná.

Cestou ze zahrady ji pronásleduje vůně trávy a vlhké hlíny. Sundá si rukavice a odloží je na kuchyňskou linku.

„Arašídové máslo?“ zeptám se a rovnou ho natřu na toust, zatímco si sedá na židli. „Jak se dneska máš?“

Ukousne si malý kousek a toust zase odloží. Klíční kosti jí vystupují z hrudi čím dál víc. Vídám ji každý den, a i tak jsem si toho všiml. „Bude mít narozeniny. Přemýšlím, jaký vybrat dort. Má ráda motýly, a tak mě napadlo udělat dort s křídly, který by ho připomínal.“

Hladově do sebe házím snídani. Poslední dny mám velkou chuť k jídlu. Při pohledu na můj talíř mě napadne, že spíš připomíná porci večeře než snídani. Zbytky pečeného kuřete, čerstvá vejce a rajčata. „To zní dobře,“ řeknu a postupně vyprazdňuju svůj talíř a sleduju ten její. „Měla bys něco sníst.“

„Jak to mám asi udělat?“ povzdechne si.

Jak to má udělat?

Minulou noc zase nic. Další pokus, stejně marný jako všechny předchozí.

Po jídle se vydám do pracovny v podkroví. Na stěně visí mapa jižního Londýna s čárami vykreslenými červenou fixou. Nejprve byly tečkované, ale teď už jsou všechny propojené. Od nás vede pouze devět ulic, po kterých mohla jít. Pak už je tu jen hlavní ulice, kde jsou dopravní a bezpečnostní kamery. Na těch by ji museli zachytit.

Mluvil jsem s nejméně jednou osobou z každé domácnosti na těch ulicích. Trvalo to víc než pět týdnů, ale teď mohu propojit poslední červené tečky na mapě. Z každého domu.

Kromě jednoho.

Nechával jsem ve schránkách dotazníky. Když je nevyplnili, klepal jsem na dveře. Nereagoval jsem na výmluvy a přišel jindy. I když v Londýně není nikdy vhodnější čas na otravování. Otevřeli a tvářili se, jako by na ně čekalo dvacet pánví ve dřezu a řvoucí dítě žvýkající elektrické kabely. Chci tím říct, že jsem mluvil se všemi a jsem si docela jistý, že nikdo S– neviděl. Nikdo nezahlédl nic divného. Ani těch několik lidí, kteří byli na policii u výslechu, mi nedokázalo říct nic víc. Prý už řekli policii všechno, co věděli.

Ale ten jeden dům mě drásá jako vlas uvízlý v krku. Ten zatracený dům číslo 210. Přímo na naší ulici.

Musíme kolem toho domu na konci ulice projít, když jdeme do obchodu i do města. To znamená, že ho míjíme minimálně dvakrát, cestou tam i zpátky. Kdykoli jsem šel kolem, zaklepal jsem. Důrazně. Ale nikdo neotevřel. Pořád nechápu proč.

Posadím se ke stolu a zapnu notebook. Dřevo pracovní desky se v srpnovém slunci třpytí jako dobrá whisky. Vyhledám si katastr nemovitostí, zaregistruju se a hned píšu adresu. Hlídám si, abych neudělal chybu v čísle: 2–1–0. Jméno majitele domu, John Douglas, jsem už věděl od policie, ale i tak to rád vidím černé na bílém. Co kdyby náhodou. V další chvíli už si tisknu ověřený výpis ze záznamu v katastru. V kolonce „rejstřík vlastníků“ je spolu s datem koupě uvedené jméno výhradního vlastníka: johnatan douglas herman . V duchu si to jméno přeříkávám znovu a znovu. Něco v něm mi rezonuje celým tělem. Herman. Musím už

Dva dny po zmizení S– jsem začal jezdit autem po okolí. Zaře jsem řekl, že si jen musím vyčistit hlavu. Říkám to i teď po šesti týdnech. Myslím, že je nám oběma jasné, že o to tu nejde.

Oba víme, že jsem na lovu.

TŘI

ZARA

Je ráno, ale Harry ještě spí.

Nechápu, jak může spát při tom hluku okolo. Dřív jsem si ho nevšímala, ale teď mi připadá nesmírně hlasitý. Nebo tu možná ani nebyl a objevil se až po zmizení Sofie. V přírodě nemůže být prázdno, a tak se všechen ten hluk sbírá a kumuluje v našem domě. Všechno uvnitř mě protestuje, když se musím prodírat hustým, lepivým prostorem, který se kolem vytvořil.

Sundám ze sebe přikrývku a pomalu se postavím na nohy. Harry se ani nehne. Podívám se na něj a vyjdu z ložnice. Je na dvou místech najednou, ale já vím, že ani z jednoho se nedá snadno vynořit a nadechnout se. Nikde žádná skulina, žádný vzduch. A tak každé ráno opouštím zahřátou postel a hledám místo, kde budu moct dýchat, i když žádné takové není. A on tam pořád leží, nehnutě, jako mrtvola.

Stojím u Sofiiných dveří. Petlice je pryč a jediným důkazem, že tam kdy byla, je šest malých děr po šroubech. Pokaždé, když je vidím, obrátí se mi žaludek vzhůru nohama.

Vkradu se do jejího pokoje a stočím se na kraji postele do klubíčka. Mám strach posunout se doprostřed. Bojím se, že kdybych to udělala, tak mě ta prázdnota skutečně pohltí. Její vůně už je pryč. Utěšuje mě vědomí, že tu zanechala malé části sebe. Nejen buňky a vlasy – i něco hlubšího, co vnímám jen já. Nejlépe to asi vystihuje představa prázdného kostela, jedno jakého. Jakmile do něj vkročíte, cítíte, jak se mezi lavicemi a pod okapy vznášejí šeptané modlitby.

V mešitě ten pocit nemám. Tamní ticho je hladší a teplejší, jako by tam měl život větší sílu než ztráta. Ale pravý klid najdu spíš v kostele. Chlad vibrující vzduchem po chvíli proniká do těla a stane se součástí duše.

Sofie má narozeniny 20. srpna. Potřebovala by nějaké nové oblečení. Kousky v šatníku už mají nejlepší časy za sebou, většina barev vybledla. Možná jí koupím šaty s flitry a ladící pár bot. Na univerzitě je pravděpodobně moc nevyužije, ale není na škodu mít něco nevšedního. Později se na e-shopu Johna Lewise mrknu po šatech. Určitě bude naštvaná, když jí jedny pořídím a ani se s ní neporadím. Ve skutečnosti doufám, že se naštve. Modlím se za to.

Ztěžka se zvednu zpátky na nohy a promnu si paže dlouhými tahy od ramen až ke konečkům prstů. Nemůžu propadat smutku. Prázdnota mě zprvu sváděla. Vábila moji duši jemnou rukou. Mohla jsem jen zavřít oči a nechat se konejšit dlouhým spánkem. Zní to jako úleva, ale zpod přikrývky apatie se těžko vstává. Čím déle pod ní zůstanete, tím je těžší. A když se vám konečně podaří vynořit se nad hladinu, jste k smrti vyčerpaní, zatímco svět zůstává stále stejně nehostinný.

Zatřesu hlavou a opustím pokoj.

Do kuchyně svítí sluníčko a já připravuju těsto na dort. Do mouky vědomě přidávám špetku modlitby tak, aby byl celý naplněný její silou. Nemusíte na tyhle věci věřit. Je mi to jedno. Já už taky nevěřím v život, a přesto jsem pořád tady.

Když je hotovo, sednu si na zahradu. Slunce svými paprsky hladí trávu a šepot listí mě drží jakž takž při smyslech. Dřív jsem si je užívala mnohem víc. Teď mi alespoň přináší trochu barev do zešedlého světa.

Po obědě uklízím pokoje. Je to tichá práce, u které se nemusím moc namáhat. Začnu v přízemí a postupuju nahoru do vrchního patra. Ve vzduchu je cítit vůně čisticího přípravku, která mi připomíná moji matku, když neustále něco umývala, drhla a vysávala. Tak jsem tady a dělám to, od čeho jsem se snažila za každou cenu utéct.

Než se dostanu do podkroví, klepou se mi ruce. Ve čtyřiceti bych ještě neměla mít artrózu, ale moje tělo vycítilo, co se děje v mojí mysli, a snaží se ji dohnat. Tmavě hnědé vlasy jsou protkané stříbrnými prameny a pod očima i na tvářích mám skvrny.

Schéma visící na stěně už je plné. Všechny červené tečky jsou propojené, takže už byl v každém domě. Poslední záchvěvy naděje teď sklouzly po spirále v mých útrobách a zmizely. Než odejdu z pracovny, kouknu i na stůl. Jeden z papírů vypadá formálně, je to něco jako list vlastnictví k domu číslo 210. Proč si to tiskl? Jo, ten barák je podezřelý. Kdykoli jsme šli kolem, zaklepali jsme, ale nikdo tam nebyl. K čemu nám je tenhle papír, kromě jména majitele, které už dávno známe – Douglas? Z dokumentu vyčtu jméno Herman, ale nic mi to neříká. Nikdy jsem ho neslyšela.

Policie Douglase – Hermana – nikdy oficiálně nepodezřívala, neměla důvod. Nic jim neřekl, tak ho ani nesledovali. Ale možná by se na něj měli zaměřit. Všechny ostatní už jsme vyloučili, to by přece mohlo něco znamenat.

Na telefonu zapnu aplikaci Amazonu. Procházím seznam věcí, které jsem objednala, a hledám, co přijde v té největší krabici – plastový koš na tříděný odpad. Teď, když znám jeho pravé jméno, třeba ho donutím otevřít dveře poslíčkovi. Když vypozoruju, kdy mu budou doručovat balík, můžu být poblíž. Až uvidím jeho obličej, už budu vědět. Matka vycítí věci, které nelze jinak vysvětlit. Jako by mě a Sofii spojovala vlákna světla podobná strunám u piana. Jakmile se rozezní, hned to slyším. Proto vím, že je naživu. A až uvidím toho Hermana, budu vědět, jestli náhodou o naše struny nezakopl on.

ČTYŘI

HARRY

Je pozdě, když mě Zara vzbudí. Donese mi šálek čaje a pak čeká, dokud ho nedopiju. Někdy mám pocit, jako by ke mně chtěla natáhnout ruku a zabořit se do mého těla, ale nemá na to sílu. Drží ji pohromadě něco víc než jen pouhá tkáň pokrytá tenkou, skoro průhlednou kůží. „Večeřelas?“

„Jo,“ odpoví až moc rychle. „Lasagne. Nechala jsem ti misku v lednici na později.“

Usrknu si čaje. „Jak dopadl dort?“ Hrajeme tuhle hru. Zara peče dort pro naši pohřešovanou dceru a nezajímá ji, jestli tu bude, aby ho ochutnala. Jestli ještě vůbec někde je. A já tu sedím a ptám se, jak se dort vyvedl.

Uvědomuje si, jak je tenhle dialog absurdní, ale přesto v něm chce pokračovat. „Dobře,“ odpoví. „Hlavní je chuť, ale i tak myslím, že se povedl.“

Chci jí říct, že jsem byl na všech místech, které se pojí se S–, dokonce i u bazénu, kam chodila na hodiny plavání mezi svým šestým a dvanáctým rokem. Prohledal jsem zdejší park i malé doupě na kraji sadu, kam mě kdysi tahala. Třeba ji tam náhodou zanesla nějaká dávná vzpomínka. Zastavil jsem se ve všech obchodech s bubble tea, uměleckých kavárnách i fast foodech, ve kterých kdy byla. Je mi jasné, že nemám žádnou šanci ji tímhle způsobem najít, ale o to ani tak nejde. Potřebuju oživovat vzpomínky.

Pořád ještě zbývá dům číslo 210.

Zara otevře pusu, jako by chtěla něco říct, ale než slova zformuje, zmizí. Položím jí dlaň na ruku.

„Cítíš ji?“ zeptá se a stáhne ruku zpět.

Dřív jsem si myslel, že je to jen řečnická otázka, ale už vím, že chce slyšet, že ji cítím skrz nějaké duchovní pouto. „Jestli je naživu, tak ji najdu,“ řeknu.

Zvedne se, a než odejde z místnosti, pronese: „Tak to ji najdeš.“

Obléknu se, popadnu klíčky od auta z háčku u dveří, a než za sebou zabouchnu, zavolám: „Jedu se projet.“ Mám teď spoustu času, když nechodím do práce. Ve škole jsme nebyli od 5. července, kdy S– zmizela. Zkrátka jsem zavolal a oznámil jim, že se nemůžeme vrátit. Ředitelka Cooperová mě ujistila, že si můžeme vzít volno na tak dlouhou dobu, jak budeme potřebovat, a že škola nám bude i nadále vyplácet mzdu.

Snažím se ten čas maximálně využít.

Vyjedu a cestou míjím dům číslo 210. Zastavím naproti přes silnici. Pouliční lampa vydává bílé světlo. Naši ulici tvoří linie vesměs stejných řadových domků, jen sem tam se objeví ozvláštňující architektonický prvek. Chtěl jsem bydlet blíž ke škole, v zelenější čtvrti, ale tady je to nejblíž, co jsme si mohli dovolit. Zara by si to tu stejně vybrala. Vedle sebe tu žijí architekti, hudebníci i obecní nájemníci. Když v noci slyšíte křik, nevíte, jestli jsou to opilí studenti umění vracející se domů, nebo divoké lišky.

Některé domy jsou dvoupatrové, jiné mají byty napasované do úzkých prostor, které byly původně jen průchody na zadní dvorek, ale celkově působí podobným dojmem. Stejné verandy se sloupy a zvlněnou štukovou omítkou, klenutá okna v horních patrech a malé předzahrádky. Obyčejná moderní směsice nájemníků a majitelů bytů i celých domů.

Až na 210. Dům číslo 210 se liší. Namísto běžných nízkých zídek a živých keřů má tenhle dům plot vysoký asi dva metry, na vrchu zakončený dřevěnou mřížkou porostlou břečťany. U předních dveří stojí dvě zamčené dřevěné branky pokryté malými kulatými promáčklinami, na kterých je zavěšená poštovní schránka. Zadívám se do dvou dvojitých oken. Obě jsou zakrytá zažloutlými záclonami a modrými závěsy.

Na natřených dřevěných brankách není žádný zvonek ani klepadlo. Vezmu malé kladívko, které mám pro tento účel v kufru, a několikrát zabuším na vrata. Jeden ze závěsů v okně se rozestoupí a za ním je vidět pruh světla. Nezahlédnu jeho tvář, ale on určitě vidí mě. Zvednu hlavu a zamávám.

„Pane Hermane, mohl bych na chviličku?“ zavolám a záměrně použiju jméno, které jsem zjistil, a snažím se přitom přehlušit okolní večerní ruch. Závěs spadne na původní místo, pruh světla zmizí a on nevyjde. Nikdy nevyjde ven. Dojdu zpátky k autu a odjedu.

Prohlížím si malou lesklou kartičku v ruce. Levný fialový inkoust už téměř vybledl. Hrany jsou odřené.

Prohlížel jsem výpisy z účtu. Vím přesně, kolik utratila za oběd v Chicken Hut, kam šla místo do školní jídelny. Vím, že platila dva obědy – jeden za kamarádku Emily, které její matka nedovolovala žádné nezdravé jídlo. Vím, že na konci března na Den matek objednala pro Zaru kafe a zákusky za nás oba, protože věděla, že na to určitě zapomenu.

Já občas věci zapomínám.

Dokonce zapomínám i na věci o S–. Jestliže ztratím víc vzpomínek, zmizí stejně snadno i ona? Celý můj život se točil kolem ní a věcí, které jsem nechal zapadnout, je spousta. Zatím jsem vyhrabal jen hrstku z milionu. Třeba to, jak byla dva roky, někdy mezi osmi a devíti lety, posedlá Hvězdnými válkami . Jak dokázala Návrat Jediho slovo od slova. A jak pak později v pubertě měla problém naučit se sebekratší básničku.

Už nesmím zapomenout nic, protože by to mohlo být něco opravdu důležitého.

Žádná z plateb na účtu ale neodpovídá téhle tarotové ezo věci. Jedině snad výběry hotovosti. Za poslední rok jich bylo celkem osm po padesáti librách.

Podívám se znovu na vizitku. Rozčiluje mě představa, že tahle osoba si tolikrát vzala peníze od mojí dcery a navykládala jí kdovíjaké lži. Vytočím číslo.

„Zdravím, je tam Katya?“ Ticho. „Máte volno? Chtěl bych znát svou budoucnost.“

Odpoví mi hlas se silným přízvukem: „Je to třicet liber po telefonu, čtyřicet přes Zoom a padesát osobně. Kdy máte čas?“

„Můžeme klidně hned. Jsem před vaším domem.“

Vycítím zaváhání.

„Jak jste se o mně dozvěděl?“

„Přes doporučení. Mám vaši vizitku.“

Po chvíli se ozve: „Dobře. Uvolnilo se mi místo. Dejte mi pět minut.“

V budově jsou tři byty, napovídají tomu tři zvonky u dveří. Stisknu jeden z nich a ženský hlas mi řekne, abych počkal u bočního vchodu v přízemí. Přesunu se před zelené dveře. Ještě netuší, co ji čeká.

PĚT

ZARA

Nemůžu spát. Při práci na počítači jsem pochopila, co máme s tímhle přístrojem společného. Usneme jen, když nikdo neťuká. Musíš přestat klikat. Musíš zastavit, aby usnul. Já nemůžu zastavit. Jak bych mohla, když je pryč?

Ležím, zírám do tmy a přemýšlím. Když vám řeknu o čem, možná taky nebudete spát.

Sofie mívá na loktech suchou kůži. Používá tělové mléko s vůní satsumi od značky Body Shop. Když jí dojde, je mrzutá, a než si koupí nové, nepoužívá nic jiného.

Při sledování televize sedává s miskou chipsů na klíně. Všem říká, že na nich je mamčina tajná přísada. Není vůbec tajná. Pokapu je trochou limetkové šťávy a nasypu na ně chilli s citronovým práškem.

Na spaní vždycky nosí ponožky, jinak ji zebou nohy a nemůže usnout.

Do koupelny musím jít jako první, protože po ní je rohožka úplně nasáklá.

Nechala doma svůj ochranný amulet, růženín. Bez něj bývá rozrušená.

Bylo jí asi deset, když se začala zajímat o okultismus. To bylo u dětí normální. Když přišly kamarádky na přespání, vytáhly tabulku ouija a navzájem se děsily. Ostatní z toho vyrostly, ale Sofie se to drželo dál. Začala sbírat různé drobnosti – tarotové karty, knihy o čarodějnicích a léčivé síle krystalů. Knihu 1001 kouzlo pro moderní čarodějku . Při jednom rodinném výletu do Brightonu strávila hodinu v obchodě s magickými tretkami a jinými nesmysly. Nevadilo mi to, ale Harrymu ano. Popudilo ho to ještě víc, když si prodavačka řekla o dvacet liber za horoskop na míru. Ženě ve středních letech za pultem stačily pouze datum a hodina narození a podala jí vytištěný čtyřstránkový sloh s pruhy přes písmo, jak tiskárně docházel

„Je to nesmysl, Sof,“ zabručel Harry. „Vždyť to jen vytiskla, prokrista.“

Odpověděla mu: „To neznamená, že to není pravda. Nemůžeš vědět, co se stane s lidmi, když umřou. Někam přece musí odejít.“

„Musí? A co když nejdou nikam?“

Podívala se na mě, protože věděla, že já v posmrtný život věřím. „Nikdo neví, co bude,“ popostrčila jsem ji z obchodu. „Ale když se na svět díváš z pohledu učitele, tak ti dojde, že například rostliny uvadají a nové zase vyrostou. Ovoce spadne ze stromu, dužina shnije, ale semena žijí a rostou dál. Proměna. Všechno je navzájem propojené.“

Sofie se usmála, jako by jí z ramen spadlo velké břemeno. Jenže nevím, zda je to pravda. Jestliže je to tak, pak bych cítila, kdyby byla Sofie mrtvá. Poznala bych to. Vím to jistě. Ale necítím nic. Vidím ji tady, jak na mě zírá ze stropu jako duch. Není to živá osoba, jen představa.

Později se přihlásím na facebooku na Sofiin účet. Získat přístup k jejímu pravému účtu bylo nemožné kvůli zákonu na ochranu osobních údajů. Ani kdyby byla mrtvá a na účtu byly její jediné fotografie, tak by to nebylo možné. Nabídli mi, že její účet zvěční, ale Sofie není mrtvá. Dokonce ani detektivka Holly se k němu nedostane, i kdyby tam mohly být důkazy potřebné pro vyšetřování. Zřejmě to není tak jednoduché.

Vytvořila jsem proto pro Sofii vlastní facebookový účet. Ona sama používala častěji jiné sociální sítě jako Instagram a Snapchat, ale s těmi si zase nevím rady já. Chci tam vložit několik fotek a oslovit její přátele. Policie s většinou z nich mluvila, ale já vím, jak to holky v jejím věku mají. Nikdy neřeknou všechny důležité informace na první dobrou. A už vůbec ne policii. Ne. Vytáhnout pravdu z puberťaček je běh na dlouhou trať, skoro jako ochočit divokého poníka.

Nahraju nejnovější fotku, kterou mám. Je na ní zachycena s hlavou skloněnou nad stolem, vlasy se jí lesknou ve světle lampy. Stála jsem zrovna ve dveřích a pozorovala ji, aniž by o tom věděla. Fotku zveřejňuju, protože chci, aby si ostatní mysleli, že žije. Aby tomu věřili.

Její nejlepší kamarádka, Emily, mi chce říct něco důležitého. Poznám to podle toho, jak pokaždé stočí hovor k Sofii. Chce o ní mluvit, ale nemůžu působit moc nedočkavě, nebo ji vyděsím. Při našem posledním nočním rozhovoru jsem se jí svěřila, že pomalu ztrácím naději. Policie využila těch pár důkazů, které našla, ale nic víc nezjistili… Pak jsem chat zavřela celá nesvá.

Na WhatsAppu je nová zpráva od Emily.

Spíš?

Nechci jí volat. Rozdíl v našich hlasech by jí připomněl, že mluví se mnou, a ne se Sofií, proto bude lepší si psát. Na profilu mám Sofiinu fotku, takže pokaždé, když Emily zapne chat, uvidí ji. Samozřejmě ví, že si píše se mnou, ale možná se snaží přesvědčit samu sebe, že píše opravdové Sofii. Dělám to stejné, co ona. Povídáme si a já čekám, kdy se tu Sofie objeví a vynadá mi, že mluvím s jejími kamarády za jejími zády.

Ne. Taky nemůžeš spát?

Myslím na Sof

Já taky. Uspořádám jí oslavu narozenin. Pomůžeš mi?

OK

Nastane pauza. Skoro slyším, jak zadržuje dech. Já zadržuju ten svůj.

…

…

Nevím, jestli se zmínila, ale…

Je to tady. Je mi jasné, že to může být klidně nějaká hloupost, protože puberťačce může připadat důležité úplně cokoli, od špatně vytrhaného obočí až po smrtelnou nemoc.

…

Pokračuj, povzbudím ji.

O jejím příteli

Nějaký kamarád? Jakmile to napíšu, uvědomím si, že všechny její přátele znám a že tím nemyslí obyčejného kamaráda.

Řekla mi, že to nemám nikomu říkat

Emily, prosím. Mohlo by to být důležité

A zničehonic je pryč. Vyděsila jsem ji. Hodiny ukazují 1:11. Chci jí hned zavolat. Pokud to nezvedne, sednu do auta a vytřesu to z ní osobně. Uběhly celé týdny… Jak nám něco takového mohla Emily tajit?

ŠEST

HARRY

Není zrovna nenápadná. Záplava hnědých kudrlin jí rámuje docela hezký obličej. Má hluboké hnědé oči a na nose drobné světlé pihy. Na sobě má overal, který působí, jako by vypadla z dětského pořadu.

Chvíli si mě pozorně prohlíží a poté sundá řetízek ze dveří. „Pojďte dál.“

Následuju ji do malého obýváku spojeného s kuchyní, obě části místnosti vypadají zašle. Na stropě jsou vlhké skvrny a přítomný odér plísně mě nutí uvažovat, jestli si s každým nádechem do těla nepouštím spory.

„Tak co dáme?“ zeptá se a usedne k malému zničenému stolku. Je na něm nepořádek: miska na ovoce s jedním osamělým a scvrklým jablkem, složená účtenka za elektřinu, kancelářské sponky a pár zatoulaných krabiček těstovin. Vyloženě magická atmosféra.

„Cože?“ Odvrátím pohled od černých skvrn rozkvetlých na okenních rámech.

„Karty? Runy? Věštění z čísel?“ začne vyjmenovávat a mírně se pousměje.

„Co je nejlepší?“

Vytáhne z příborníku balíček obyčejných karet na hraní a znovu se posadí ke stolku. „Je to všechno stejné,“ odpoví. Nedokážu poznat, jestli to myslí upřímně, nebo ne.

„Vážně?“

Rozpustí si vlasy z culíku, který je jakž takž držel na uzdě, a místo toho si na hlavu uváže šátek. Protočím oči, šaráda začíná.

„Nejdřív peníze, prosím.“ Mám co dělat, abych očima nezakoulel znovu, když jí podávám padesát liber. Uloží si je do malé plechovky na čaj. „Položte otázku.“

„Chtěl bych vědět, kde je moje dcera.“

Pomalu vykládá karty a přitom ke mně vzhlédne. „Jak se jmenuje?“

Nemůžu se to přimět vyslovit. Možná S– ani nepoužila svoje pravé jméno. „Mám tu fotku,“ řeknu a místo toho vytáhnu leták, který jsem vyrobil a kde se její oči ještě třpytí na slunci.

„Tu znám,“ vyhrkne. „Sofie,“ přečte jméno na letáku, ale oči má vykulené, protože ji skutečně poznává.

„Měla vaši vizitku v pokoji.“

Vypadá zklamaně. „Jak se má?“

„Nevím. Teď jsem řekl, že nevím, kde je.“

„Sakra. Omlouvám se. Nevěděla jsem, že je pohřešovaná.“

„Už skoro šest týdnů.“ Cítím, jak se mi hlas každou chvíli zlomí.

Schová si hlavu do dlaní. „To snad ne.“ Polštářky prsteníčků si otře slzy v koutcích očí. „To je mi moc líto.“ Z plechovky vytáhne peníze a podá mi je zpátky. „Tohle si vzít nemůžu.“

Úplně mi vzala vítr z plachet. Původně jsem ji chtěl seřvat za to, že zmanipulovala moji dceru těmi svými nesmysly. Tohle jsem ale nečekal. „Nechte si to. Chci se ještě zeptat na pár věcí.“

„Jasně.“

„Znala jste ji?“

Znovu si promne oči, než odpoví: „Byla tu párkrát. Byla moc milá a zajímala se o umění.“

Zpracuju to. „Proč sem přišla? Byla nešťastná nebo ji něco trápilo?“

Stáhne si šátek z hlavy a vlasy zamotá do drdolu. „Nic zvláštního, ptala se na lásku.“ Vidí, jak se tvářím, a tak rychle dodá: „Ale to je u mladých holek úplně normální, fakt.“

„Nepřipadala vám rozrušená, ustaraná nebo vyděšená?“

„Ne, byla vždycky… veselá.“

„A kdy jste ji viděla naposledy?“ zeptám se.

„No…,“ na chvíli zapátrá v paměti. „Myslím, že to bylo v dubnu.“

To sedí s posledním výběrem padesáti liber v hotovosti. „Kdybyste si na něco vzpomněla…“

„Jo jasně,“ odpoví a vypadá ustaraně. „Zavolám. Prosím, vezměte si ty peníze.“

„Ne, nechte si je. Trvám na tom.“

Vrátí peníze do plechovky a shrábne rozložené karty ze stolu. Její telefon nepřetržitě vibruje, dokud ho nevypne. Zavře oči, zamíchá balíček a znovu jej rozloží na stolek. „Můžu vám vyložit?“

„Ne. To není potřeba. Klidně vezměte ten telefon.“

„To je jen majitel. Chce mě vystěhovat.“ Odloží telefon stranou a porovná karty.

„Nemusíte mi věštit. Já na to stejně nevěřím.“

Úplně mě ignoruje a vyloví balíček cigaret z kapsy svetříku. „I když nevěříte na měsíc, pořád na nebi bude.“

Otočí jen prvních pár karet. Poznávám je. Je tam piková desítka a křížový král hlavou dolů.

Vzhlédnu, ale vypadá, jako kdyby jí z obličeje zmizela veškerá barva. „Myslím, že na to opravdu není vhodná doba. Omlouvám se,“ řekne.

„Ale ne, tak pokračujte. Co to znamená?“

Odtrhne si kousek suché kůže ze rtu. „Vyložím je znovu,“ řekne a sebere karty ze stolku. O chvíli později jsou opět zamíchány a rozloženy. Zatváří se zkroušeně.

„Tak co? Řekněte mi to. Chci to slyšet.“ Myslím to vážně. Nechápu proč, ale v tu chvíli mi to připadá důležité.

Chvíli váhá. Očima těká kolem, dokud se nestřetneme pohledy. „Nevidím ji.“

Srdce se mi zastaví. „Co to znamená?“

Oči má plné slz. Nepůsobí, jako by si vymýšlela, zdá se skutečně vyděšená. „Je to jako nějaký blok.“ Čekám, až poví víc. „Jako zeď,“ dodá nakonec.

„Chápu, co znamená blok,“ zamručím netrpělivě. „Ale co je ten blok?“ Cítím, jak se mě zmocňuje neklid a zapaluje se mi kůže.

„Ne, ne,“ odpoví. „Zeď. Je to nějaká zeď.“ Zírá před sebe a na chvíli je někde mimo tuhle místnost. „Je schovaná mezi zdmi.“

Vlasy na zátylku se mi naježí. „Jak to myslíte, že je schovaná mezi zdmi? Jako fyzicky?“

„Ne. Ona se neschovává, ale něco schovává, alespoň myslím. Ve zdech. Nejsem si úplně jistá.“

Cestou domů ostře projíždím zatáčky a postupně zrychluju. Dům už je zahalen tmou. Potichu otevřu dveře a po špičkách přejdu do koupelny. Vlezu si rovnou do sprchy. Tenhle večer mě rozložil. Snažím se ze sebe smýt všechen ten zmatek, ale jedna myšlenka tam uvnitř pořád číhá a opakovaně se dere ven. Musím ji zahnat, jenže už klečím s hlavou na podlaze sprchy. Mám co dělat, abych to nevzdal. Abych nezahodil úplně všechno.

Zara ještě spí. Nechci ji vzbudit, i když ze všeho nejraději bych si lehl vedle ní a cítil teplo jejího těla. Omotám si ručník kolem pasu a vydám se do podkroví.

Prošel jsem už všechno. Nevím, jakou další stopu sledovat. Otevřu okno a vpustím do místnosti trochu čerstvého vzduchu. Zadní stěny domů a bytů se koupou v pruzích pomalu blednoucí tmy. Vykloním se, abych zahlédl panorama vlevo. V dálce rozeznávám siluety budov Gherkin, Scalpel a Shard, v jejichž sklech se už lesknou zlaté skvrny vycházejícího slunce. Ucítím pach spáleného plastu. Zahlédnu chuchvalce černého kouře, které se v provazcích vznášejí zpoza vysokých zdí. Musí to být číslo 210, pomyslím si a snažím se přitom počítat zahrady. Přímo na ni není přes vysoké zdi vidět. Kouř se dál plazí vzhůru a špiní čistou oblohu.

Co tam sakra dělá?

SEDM

ZARA

Snídaně se chystá. V neděli máme vaflový den, nebo teda mívali jsme. Harry se snaží tvářit, jako by se některé věci nezměnily.

Přemýšlím o Emily a taky o Sofiině příteli, z čehož se mi svírá žaludek. O nikom se nezmínila. Nikdy přítele neměla, alespoň ne oficiálně. Věděla jsem, když se jí někdo líbil, a párkrát jsem i pozdravila červenající se chlapce, když jsem ji odněkud vyzvedávala. Ale o tomhle příteli jsem neměla ani tušení. Jsem na Emily tak naštvaná. Měla nám to říct hned první dny, a ne teď, po několika týdnech. Mohla nám uniknout nějaká stopa. Teď abych podezřívala kluka, jehož jméno ani neznám.

K tomu všemu ještě ta poslední hádka se Sofií. Vůbec jsme se nemuseli hádat, ale myslím, že jsme jako rodiče zkrátka nebyli připravení na to, že dospívá. Z racionálního hlediska vím, nebo jsem tehdy věděla , že ta tvrdohlavost, křik a neustálé naléhání byla její nevědomá trénink , na nebezpečný svět tam venku. Musela s námi bojovat, aby se uměla bránit. Rebelie je jen způsob, jak

Nebylo to naposledy, co jsme s ní mluvili, ale nemůžu tu situaci dostat z hlavy. Sofie chtěla přes léto na brigádu jako servírka do místní hospůdky U Prasátka. Byli jsme tam jen párkrát. Jako učitelé z místní školy jsme nechtěli narazit na rodiče dětí, které jsme učili.

Je to hezký podnik, i když se nikdy tak úplně nezbavil předešlé pověsti putyky pro pochybnou klientelu. Dneska je to spíš hipsterská hospoda než doupě gangsterů. Vcelku dobré místo, kde by si vaše dcera mohla trochu přivydělat. Ale nelíbil se nám místní vedoucí. Nedokážu říct, co je na něm objektivně špatně, ale zkrátka byl divný. Když jsme s ním o Sofiině možné výpomoci přes léto mluvili, zíral na ni déle, než by musel. I během rozhovoru na ní neustále visel pohledem.

„Ne. V žádném případě,“ prohlásil Harry hned, jak jsme dojeli domů. „Podíváme se po něčem jiném.“

„Tati!“ Překřížila ruce na hrudi. „Ty fakt musíš mít všechno pod kontrolou.“

„Jen se tě snažím chránit,“ odpověděl a ohlédl se na mě v očekávání souhlasu.

„Zlatíčko. Taťka má pravdu. Zatím toho o mužích ještě tolik nevíš.“

Naštvaně oddupala do pokoje. Později jsem ji šla zkontrolovat a našla ji sedět na posteli a objímat Robbita, svoji plyšovou žábu. Občas působí dospěle. Vlastně skoro pořád. Pije kávu, umí si vyprat a sem tam i přichystá snídani pro všechny. Ale když jsem se na ni tehdy dívala, jak jí tmavé mahagonové vlasy padaly do obličeje a bradu si opírala o kolena, bylo jí v mých očích zase dvanáct. Čas se v tu chvíli zvláštně roztahoval i smršťoval, až mi přišlo, že ty dva okamžiky – a vše mezi nimi – existují najednou.

„Vy mi vůbec nevěříte,“ rozzlobila se znovu.

„Tobě jo, ale jemu ne,“ odpověděla jsem.

„Já bych si s ním poradila. Nemůžete mě chránit před všemi. Letos jdu na vejšku. Tam mi taky budete zakazovat všechny brigády?“

Měla pravdu. „Ne, ale asi bych to udělala, kdybych mohla.“ Pousmála jsem se a natáhla jsem ruku, abych ji pohladila po noze. Odtáhla se a vstala z postele.

„Kam jdeš?“ zeptala jsem se.

„Jdu se projít,“ zamručela, a jak dupala po schodech, ještě zavolala: „Teda, jestli vůbec můžu jít sama ven.“

Nebyl to den, kdy zmizela, ale byl to začátek. Začala chodit na procházky každý večer a některé dny se domů vracela s prsty zašpiněnými od barvy. Bylo to podivné. Dokonce jsem ji začala podezřívat, že někde sprejuje graffiti, ale v batohu jsem nikdy žádné barvy nenašla.

Ale i tak. Neměli jsme dělat, co jsme udělali.

Harry přede mě postaví v kuchyni talíř s vaflí. Tváří se rezignovaně spíš než cokoli jiného. Je mi líto, že tu bude sedět a pozorovat můj pokus o snídani. Mrzí mě i to, že mě musí hlídat jako malé dítě a ujišťovat se, jestli jsem snědla dost na to, abych přežila další den.

Vidličkou si napíchnu velký kus a přežvykuju v ústech tu směs mouky a cukru. Když si vezmu dostatečně velké první sousto, dá mi na dobrých dvacet minut pokoj.

„Vyčistil sis hlavu?“ zeptám se.

Přikývne. Chvíli vypadá, jako by chtěl něco říct, ale nakonec se jen zeptá: „Jak se dneska máš?“

Usměju se na něj, i když už to nějakou dobu není upřímné. Neumím to jinak. Hodlám se dneska objevit u Emily doma. Neviděla jsem ji od Sofiina zmizení.

„Asi vyrazím na jógu,“ odpovím. Chci s Emily mluvit sama, před Harrym bude mlčet. „A co ty?“

„Projdu si v podkroví nějaké věci,“ řekne.

Hned jak poklidí nádobí od snídaně, vyrazí po schodech nahoru. Zkontroluju objednávku z Amazonu pro číslo 210. Doručení je naplánováno do hodiny. Vyhledám kurýra a zjistím, že je jen kousek odsud. Rychle si obuju tenisky a vyrazím ke dveřím, které za sebou potichu dovřu.

OSM

HARRY

Zara je pryč. Občas předstírá, že má nějaký program, jako třeba jógu, kruhový trénink nebo kafíčko s kamarádkami, ale moc tomu nevěřím. Řekl bych, že většinou chodí na dlouhé procházky. Vyklouzne ven bez rozloučení a vrací se úplně vyčerpaná. Každý den stráví chvíli v pokoji S–. Kdybych si měl tipnout, řekl bych, že si čas tam dávkuje. Jednou jsem ji přistihl, jak leží schoulená pod peřinou. Pozoroval jsem ji škvírou ve dveřích. O pár minut později se z té postele soukala, jako by ji někdo stahoval z kůže. Nenáviděla okamžik, kdy musela vstát. A já to nenáviděl za ni.

Je na další procházce. Opláchnu si obličej a zavřu se v pracovně. Tu tabuli budu muset brzy sundat. V červených liniích fixy je znát vztek. Proč jsem nedokázal víc? Je to asi mojí hlavou. Zkrátka není na takový úkol stavěná. Není to tak, že bych byl úplně neschopný. Umím uvažovat logicky a postupovat podle plánu z bodu A do bodu B. Ale nedokážu v sobě najít genialitu, která by vyřešila tenhle případ.

Vedle tabule visí několik mnou vytvořených plakátů. Není na nich reálná fotografie S–. Jeden z učitelů na škole, Alex Musset, ji na počítači upravil, aby na sobě měla oblečení, ve kterém zmizela. Má tam také sponky s motýlky, zlaté kruhové náušnice, které nosila poslední rok, a smaltovaný motýlí přívěsek. Milovala ho. Ten den jí visel přes černý mohérový svetr s vyhrnutými rukávy. Obličej na letáku není po všech těch úpravách realistický. Vypadá přesně tak, jak si představuju, že budou vypadat roboti v budoucnu. Ne jako člověk. Ale ty oči jsou opravdu její. Pozoruje mě, když přecházím sem a tam, a připomíná mi, že tady mám všechno, co potřebuju. Jen si to musím pospojovat.

Znovu se podívám z okna, ale na Hermanův dům pořádně nevidím. Za ním však roste nižší plot, který hraničí s činžovním domem. Je asi tak metr osmdesát vysoký – stejně jako já – a lemovaný listím z keřů rostoucích na společné zahradě. V pozadí roste velký londýnský platan. Z bytů není do jeho zahrady vidět, ale od plotu by bylo možné tam nahlédnout. Jen se musím probojovat skrz zeleň.

V kůlně najdu nůžky na živý plot a prodlužovací kabel. Nevydám se kolem domu číslo 210, ale vezmu to delší cestou okolo, aby mě nikdo neviděl.

Činžák za jeho domem vypadá dobře. Není příliš velký – asi tak osm bytů – a je udržovaný. Hned za místem k parkování je brána do společné zahrady v zadní části. Je otevřená.

Jistým krokem projdu dovnitř. Několik keřů by potřebovalo upravit, ale jinak je tu pořádek a uklizeno. Rozhlížím se okolo, jako bych si hledal něco na práci. Živý plot za stromem potřebuje prostříhat, což mi dává perfektní záminku. Projdu až na konec zahrady a dorazím k plotu, který odděluje pozemek domu 210. Postavím se na špičky a zkusím nakouknout přes vršek, ale nevidím nic. Udělám krok zpět. Plot je ze svisle přibitých prken, žádné vodorovné laťky, a hladká strana směřuje ke mně. Kdybych měl páčidlo, dokázal bych pár prken vylomit a protáhnout se na druhou stranu. Šlo by to zvládnout tiše, bez většího hluku.

Za sebou uslyším šramot vytahovaných žaluzií, a tak předstírám, že kontroluju telefon. Zírám na obrazovku a naoko kroutím hlavou, než vyrazím zpátky domů. Kdybych se jen dostal v noci blíž k domu. Mohl bych něco zahlédnout či zaslechnout hlasy. Prostě něco, co by naznačovalo, že něco není úplně v pořádku. Je to risk, ale ne tak velký jako možná odměna. Musím se sem vrátit, až se setmí… jako zločinec.

Ta myšlenka mě pronásleduje jako stín.

Ve škole jsem spolehlivý. Hodiny mívám pečlivě naplánované a strukturované. Vedu i šachový kroužek. Jsem učitel, který má se studenty nejméně problémů. Myslím, že jim dávám pocit jistoty. Nejsem spontánní, ale spíš předvídatelný. A najednou je to jinak. Teď jsem jako kulička v pinballu.

DEVĚT

ZARA

Slunce rozpaluje dlaždice chodníku do ruda. Dřív jsem přecházela na prosluněnou stranu silnice a užívala si paprsky dopadající na kůži. Teď je mi to jedno – slunce nebo stín. Zmizení mojí dcery mě zanechalo lhostejnou ke všemu, na čem mi dřív záleželo.

Vzala jsem si auto, kdybych náhodou musela čekat. Odlepím svůj malý fiat od obrubníku a rozjedu se ulicí dolů k domu číslo 210. Zaparkuju naproti tak, abych měla dobrý výhled na přední dveře, a vypnu motor. Sofii se moje auto líbilo. Je to vyloženě kára pro dospívající holky. Vnitřek má smetanově bílý potah s modrým lemováním. Volant je malý, ale robustní, takže působí trochu jako hračka. Přesně v takovém autě by se ve filmu vozila i Audrey Hepburnová. U spolujezdce jsou obaly od bonbónů, na řadicí páce namotané gumičky do vlasů a za čelním sklem leží její brýle zamazané od rtěnky. Nedokázala jsem je dát pryč. Rázem se ocitám o deset let zpátky v čase.

Poprvé jsem ji vzala do optiky, když jí bylo teprve osm. Byla jsem zoufalá, když mi doktor řekl, že bude nosit brýle. Sofie ale vypadala spokojeně. Vybrala si bledě modré disneyovské brýle a nedočkavě poskakovala, když jí je připravovali. Její nadšení vydrželo celou cestu domů i přes víkend. Nosila je pořád a skla pečlivě čistila speciálním hadříkem. V pondělí s nimi měla jít poprvé do školy. Než vyrazila z domu, zkoušela si v předsíni před zrcadlem tucet různých póz. Vykoukla na mě zpoza obrouček a s úsměvem si prohrábla tmavé vlásky.

Když se o půl čtvrté odpoledne vrátila, brýle byly pryč.

„Rozbily se,“ odpověděla na můj dotaz. „Koupíš mi kontaktní čočky? Emily říká, že ty jsou lepší na sportování.“

Později jsem brýle našla na dně jejího batohu… neporušené, v pouzdře. Kontaktní čočky jí nesedly, a tak nakonec nosila jiné brýle. Byly stříbrné a dospělácké a dodávaly jí vážný výraz, který už v podstatě nikdy neztratila. Nemohu se přimět pohnout s těmi, co tu teď leží. Kdybych je uchopila, rozpadnou se a rozsypou po zemi jako tisíc skleněných kuliček.

Ze zamyšlení mě vytrhne bouchnutí dveří dodávky. Ze zadních dveří hnědého vozu vystupuje muž s velkou krabicí. Přejde k brance domu 210 a sevřenou dlaní na ně zabuší. Vystoupím z auta a přejdu silnici. Poslíček si mě vůbec nevšímá, zatímco stojím v jeho dlouhém stínu. Zabouchá znovu, ozve se zvuk otvírajících se předních dveří. Něco mě uvnitř hrudi zatahá. Nepřemýšlela jsem, co mu chci říct, jen potřebuju vidět jeho obličej. Jako kdyby mě vycítil. Dveře se během otvírání zastaví a ozve se pouze hlas.

„Ano?“

„Balíček, pane Hermane.“

„Jakej?“ ptá se dál.

„Z Amazonu,“ odpoví řidič trošku podrážděně.

„Ne, díky,“ řekne pevně.

„Cože?“

„Nic jsem si neobjednal.“

Poslíček si pro sebe zakleje. „Třeba je to nějakej dárek.“

„To si nemyslim.“

Rozhlédne se kolem a znovu si něco potichu zabručí. „Sakra chlape, jste pan Herman?“ zkusí to znovu hlasitěji.

„Jo.“

„Pak je to pro vás.“

„Ne, díky. Nechci to.“

Povšimne si, jak za ním číhám, a otočí se. „Znáte ho?“ Ukáže směrem za sebe.

Překvapením se plácnu po hrudi. „Ne. Jen jsem zahlédla vaši dodávku a chtěla se zeptat, jestli nemáte něco pro 51?“

Podívá se do svého zařízení. „Ne, sorry, kotě,“ řekne, nasedne do dodávky a odjede.

Sednu si zpátky do auta a vzhlédnu k oknům v horním patře. Záclona se zachvěje, pak se odhrne a spatřím ho, jak se dívá na chodník před svojí brankou. Chystá se otočit, když zachytí můj pohled. Nehledě na vzdálenost si upřeně hledíme do očí. Jeho obličej se schovává za špínou na oknech, ale i tak je na něm něco děsivého. Je jako kus ledu. Rychle si ho vyfotím na mobil. Pak zahlédnu, jak

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kam za tebou nemůžu.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.