Tato kniha je fikce. Jména, postavy, místa a události jsou výplodem fantazie autorky nebo jsou použity ve smyšlených souvislostech a nelze je považovat za opravdové. Jakákoliv podobnost se skutečnými událostmi, místy, organizacemi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Shell Games

Copyright © 2024 by Bonnie Kistler

Hra na pravdu

Bonnie Kistler

Odpovědná redaktorka: Gabriela Boška

Překlad: Lumír Mikulka

Jazyková korektura: Alena Klementová

DTP: Lenka Pavlisová

Obálka: Zuzi Maat

Copyright © ZONER a.s.

Vydání první v roce 2025. Všechna práva vyhrazena.

Zoner Press

Katalogové číslo: ZRE2507

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být reprodukována ani distribuována žádným způsobem ani prostředkem, ani reprodukována v databázi či na jiném záznamovém prostředku či v jiném systému bez výslovného svolení vydavatele s výjimkou zveřejnění krátkých částí textu pro potřeby recenzí.

Dotazy týkající se distribuce směřujte na:

Zoner Press

ZONER a.s.

Nové sady 18, 602 00 Brno

tel.: 532 190 883

e-mail: knihy@zoner.cz

www.zonerpress.cz

www.facebook.com/Zonerpress

www.instagram.com/zonerpress_redakce/

ISBN epub: 978-80-7413-665-8

ISBN mobi: 978-80-7413-666-5

Na památku
Rosemae Richardsové MacDougalové,
mé matky

Mezi milenci je malé přiznání nebezpečná věc.

— HELEN ROWLAND

KAPITOLA 1

„Musím se k něčemu přiznat,“ pronesl Charlie Mull, když vstával ze židle.

Jeho silný hlas přehlušil všechny výkřiky a smích na nádvoří, i zvonění sklenic a cinkání stříbra o porcelán. Hosté okamžitě ztichli, otočili se k němu a posunuli si židle, aby ho lépe slyšeli.

Tato svatba byla nejvýznamnější společenskou událostí sezóny 2023. Kate Sawyerová byla koneckonců někdo, a to nejen na Floridě, ale na celém východním pobřeží. Tato nesmírně úspěšná realitní developerka a okouzlující žena zralého věku se pravidelně objevovala v časopisech o podnikání i společenských rubrikách. Tvrdilo se o ní, že je miliardářka, což byla pravda jen občas – v závislosti na situaci na trhu. Bylo na tom ale tolik pravdy, že se Kate nesnažila tyto zvěsti zpochybňovat. Od chvíle, kdy ovdověla, ji obletovalo několik prominentních mužů, mezi nimiž měl být i Ted Turner. Ani tyto klepy Kate nevyvracela.

Dějištěm svatby se stal logicky její vlastní dům, protože v Sarasotě by se dalo pronajmout jen málo společenských prostorů či hotelových tanečních sálů, které by se mu mohly vyrovnat. La Coquina, rezidence ve středomořském stylu, se nacházela na úzkém výběžku země mezi Mexickým zálivem a zátokou. Bariérový ostrov spojoval s pevninou jediný most a parkovací místa zde byla vzácností, takže Kate pronajala loď, která hosty na ostrov přepravila. Všichni se shromáždili na pláži, aby se zúčastnili svatebního obřadu při západu slunce, a poté se vrátili na nádvoří na večeři pod širým nebem. Na pláži hrálo smyčcové kvarteto Mozarta. Dvanáctičlenná taneční kapela nyní ladila na ploše ohraničené kruhovou příjezdovou cestou nástroje. Mladý personál v šerpách a motýlcích se proplétal mezi stoly, někteří uklízeli talíře, jiní dolévali víno do sklenic a další se mezi hosty pohybovali s velkými láhvemi Dom Perignon pro ty, kdo pokračovali v popíjení šampaňského i dlouho po doznění úvodních přípitků.

Charlie stál u stolu pro dva, který cateringová služba označovala jako „stůl pro novomanžele“. V jejich věku už s Kate nepotřebovali velký hlavní stůl. Rodiče jich obou byli pochopitelně už desítky let po smrti a Katie usoudila, že družina obstarožních družiček by působila komicky. Charlie měl na sobě smoking, což mohlo působit na plážové svatbě neobvykle, ale Kate trvala na formálním oblečení. Její šaty zdobila bledě zlatá krajka a Charlie měl i vestu a motýlka. Byl to velký muž s mohutným hrudníkem a širokými zády, rovnými jako pravítko, byť se nakláněl o pár stupňů dopředu. Měl bílé vlasy, rudé tváře a slzící modré oči, které ještě dokázaly zajiskřit.

„Musím se k něčemu přiznat,“ řekl znovu a usmál se.

Kate na něho upřela pohled, v němž se mísila láska s podrážděním. Právě takový výraz mu obvykle věnovala. Láska byla opravdová, ale trochu ji mírnila, aby před svými přáteli a kolegy nevypadala až příliš zamilovaně. Dnes večer chtěla působit jen jediným dojmem – úžasně. A to se jí podařilo. Přiléhavé šaty dokonale kopírovaly její postavu, která stále ještě vyvolávala uznalé pohvizdování stavebních dělníků – nebo alespoň těch, kteří pracovali dost vysoko. Měla pevnou čelist, hladkou pleť a vlasy odstínu popelavě našedlé blond.

„Jak někteří z vás vědí,“ pokračoval Charlie, „v životě jsem koupil dvě kulky. První v Da Nangu a druhou v Bejrútu. V obou případech mě jen škrábly. Ale jednu jsem dostal přímo do srdce. Ne však kulku, nýbrž šíp, Amorův šíp, když jsem v osmé třídě poprvé spatřil dívku jménem Katie Wellerová.“

Hosté se zasmáli, Kate hlasitě zasténala. „Tak to je moje přiznání,“ mluvil dál Charlie. „Zamiloval jsem se do Katie v momentě, kdy jsem ji uviděl. Ne že bych měl nějakou šanci. Vždyť ona byla premiantka a já automechanik. Ona chodila do country klubu a já nastoupil do vojenského výcvikového programu ROTC.“

Kate zavrtěla hlavou, ale usmívala se.

„Zdála se mi tak nedosažitelná, že jsem se ji ani neodvážil oslovit. Kdyby nebylo jedné listopadové soboty, nikdy by o mně nevěděla.“ Podíval se na Kate a jeho tvář při té vzpomínce zjihla. „Byl jsem na fotbalovém hřišti, ona na tribuně a já se na ni při každém přerušení hry podíval. Při každičké přestávce. Pak se cosi stalo, nevím co, a ona sletěla po hlavě dolů z betonových schodů.“

„Bylo horko,“ promluvila Kate s tak neústupným tónem, že nikoho nenapadlo uvažovat, jaké bývají listopadové teploty v Massachusetts.

„Zůstal jsem stát na dvacetiyardové čáře a hleděl na ni, jak padá. Jako ve zpomaleném filmu. Padala přes celé schodiště, a když na konci narazila hlavou na zem, ozvalo se prasknutí, že jsem to slyšel až na hřišti.“

Společnost hlasitě vydechla.

„Rozběhl jsem se. Utíkal jsem k pomezní čáře, oběhl lavičku a přeskočil zábradlí k divákům. Pak jsem ji zvedl a běžel jako nikdy v životě. Nemocnice byla pět mil daleko a já byl v polovině cesty, když mě dohnala sanitka. Vytrhli mi ji z náručí, naložili ji a nechali mě tam stát na chodníku s chrániči na ramenou a v helmě. Mohl jsem jen přemýšlet, co se to sakra stalo.“

Charlieho příběh nebyl nijak napínavý, Kate zjevně přežila, ale hosté i tak zaujatě naslouchali. Byli okouzleni.

„Co se stalo pak?“ pokračoval Charlie. „No, prohráli jsme zápas a mě vyhodili z týmu, ale na tom mi nezáleželo. Myslel jsem jen na Katie. Řekli mi, že utrpěla lehký otřes mozku, ale já byl strachy bez sebe. Druhý den ráno jsem sebral odvahu a šel za ní do nemocnice s naškubaným svazkem sedmikrásek. A ona tam seděla v posteli, krásná jako obrázek, i s tím obvazem kolem hlavy, a když mě uviděla, natáhla ke mně ruku a řekla – přísahám bohu – můj hrdino.“

Kate obrátila oči v sloup. Ani náhodou, artikulovala němými ústy.

„Pojď sem, ať tě můžu obejmout, řekla mi.“

Pokrčila rameny, aby připustila, že to se mohlo stát.

„Vidíte, bylo to mnohem horší než lehký otřes mozku. Byla úplně mimo!“

Když smích utichl, Charlie pokračoval ve vyprávění. Kate se druhý den vrátila domů a krátce nato Charlieho překvapila, když ho požádala, aby ji doprovodil na školní ples. Následujících několik měsíců bylo podle jeho slov nejšťastnějších v celém jeho životě. Byli spolu ode Dne díkůvzdání až do 4. července.

„Ale dál to už nemohlo pokračovat,“ pronesl se smutným výrazem ve tváři. „Mě čekal Vietnam a ji Harvard.“

Radcliffe, zašeptala Kate a snažila se o smutný výraz, když Charlieho opravovala.

Slíbili si, že si budou psát, a chvíli se jim to dařilo dodržet, ale síla podobných slibů pomíjí, když do života zasáhne realita, a to se stalo i jim, každému trochu jinak. Ona se pohroužila do studia. Jeho pohltila válka. Ztratili se jeden druhému z očí. On neměl tušení, že se vdala a přestěhovala na Floridu; ona se nikdy nedozvěděla, že se dal k mariňákům. On neměl ponětí, že Kate přišla o manžela, a ona nevěděla, že se oženil a následně rozvedl. Ale nejhorší ze všeho bylo, že nevěděla ani to, že se po odchodu z armády usadil na Floridě.

„A tak to pokračovalo,“ navázal Charlie, „já v Tampě a Katie tady v Sarasotě. Oba sami, žijící každý svůj život jen hodinu od sebe. Dvacet let. A žili bychom tak a pak zemřeli, nebýt neuvěřitelného štěstí.“

Charlie pracoval v autosalonu, kde prodával luxusní sportovní vozy, hlavně bohatým penzistům, kteří se snažili připomenout si vlastní mládí řízením auta, které zrychlí z nuly na sto za 2,8 sekundy. Jednoho dne se tam ale objevil mladý muž a Charlie ho stihl polapit dřív, než se to podařilo komukoliv z dalších prodejců. Nebyl si jistý, co chce, jestli maserati, lamborghini nebo ferrari, a tak během následujících týdnů absolvoval s Charliem spoustu předváděcích jízd po městě a okolí. Jezdili po dálnici I-75 a někdy i do bažinatého vnitrozemí Floridy. Zastavovali na oběd, povídali si a brzy se z nich stali přátelé.

„Už mi ani nezáleželo na provizi,“ vzpomínal Charlie, ale když se Kate rozesmála, opravil se: „No, nezáleželo mi na ní zas tak moc.“

Nakonec se mladík rozhodl pro lamborghini a koupil si auto svých snů. Pozval Charlieho na večeři, aby to oslavili, a Charlie konečně poznal jeho milou mladou ženu. Když se posadili ke stolu, všiml si, že je prostřeno pro čtyři. Čekáte ještě někoho? zeptal se. Mou nedochvilnou tchyni, odpověděl mladík. Právě se chystali na dezert, když paní tajemná konečně dorazila.

Nádvořím se rozlehlo vzrušené šumění.

„Ne, ne, počkejte ještě.“ Charlie se zasmál a zvedl ruce, aby se všichni utišili. „Nechte mě, ať vám povím, jak se to stalo. Ta tajemná žena vpadla dovnitř,“ řekl a zase cítil, jak mu tehdy spadla čelist. Žena strnula a zírala na něj. On ztuhl a civěl na ni. Vstal od stolu. Charlie? vydechla. Katie! řekl on. „Ano. Byla to moje Katie Wellerová, o padesát let později a tisíckrát krásnější.“

Kate teď vstala od stolu pro novomanžele – ladně, každý den dělala dřepy, aby to dokázala – a vrhla se mu do náruče, aby ho políbila, což mezi hosty vyvolalo bouřlivý potlesk. Když se od sebe konečně odtrhli, Charlie zvedl sklenici. „Na toho mladého muže s nedochvilnou tchyní. Nikdy mu nedokážu dostatečně poděkovat. Doktor Eric Hoffman!“ Pozvedl sklenici směrem k Ericovu stolu a pak se obrátil ke své nevěstě. „A na Katie Wellerovou, Kate Sawyerovou a nyní Katie Mullovou. Mou jedinou pravou lásku.“

Když se znovu políbili, hosté povstali a jejich potlesk se rozléhal celým nádvořím. Charlieho příběh byl inspirativní, zejména pro většinu hostů, kteří se nebezpečně blížili šedesátce. Znamenalo to, že jejich životy ještě neskončily. Nic nebylo nenávratně ztraceno. Byli stále stejní jako v sedmnácti a zde viděli důkaz. Středoškolští milenci, které osud rozdělil před více než padesáti lety, se znovu setkali. Nebyli na konci svého života. Jejich příběh neskončil. Začínala nová kapitola a hosté jásali, tleskali a pískali, jako by právě chytili druhý dech.

A také přivezli dort. Nadcházela chvíle pro dezert.

KAPITOLA 2

Kate zakopla, když jí Charlie pomáhal do limuzíny. Kdyby ji nezachytil, asi by se rozvalila na sedadlo. Krátce zaklela na adresu dlouhých šatů, i když věděla, že za její vrávorání může spíš šampaňské. Nikdy se tak nerozjela jako dnes večer. Po Georgeově smrti se alkoholu téměř nedotkla. Ale dnešní večer byl začátkem nového života. Mohla zahodit staré starosti a užít si to. Slavit!

Ale mít upito a namazat se byly dvě rozdílné věci. V lednici limuzíny čekala láhev šampaňského, ale Kate se rozhodla, že se ho dnes večer už ani nedotkne.

Zastrčila si vlečku šatů pod nohy a se šťastným, unaveným povzdechem se opřela. Měla za sebou dlouhý den – vlastně týden –, ale stálo to za to. Svatba byla naprostým triumfem, který stál za každou z těch neskonale vyčerpávajících chvil.

A že to bylo vyčerpávající! Nemohla svěřit svatbu, která pro ni tolik znamenala, agentuře, takže všechno zařizovala sama. Hudbu, květiny, jídlo. A proboha! Zasedací pořádek. Florida se v předvolebním období proměnila v politické minové pole a bylo třeba postupovat s nevídanou opatrností. S hrstkou demokratů to bylo snadné – posadila je ke své dceři Julii a několika dalším hostům pod čtyřicet. Jenže pak zde byly dva tábory republikánů: Ti, kteří podporovali bývalého prezidenta, a ti, kdož stáli za současným guvernérem. Mar-a-Lago proti Tallahassee. Nakonec se oba tábory musely nějak dohodnout, jenomže nikoliv včas pro její svatbu. Kate byla samozřejmě také republikánka, ale patřila k oné elegantní nóbl vrstvě, které se líbí nízké daně a málo regulací. Nepatřila k těm, kteří se rozčilují kvůli travesti show nebo veřejným toaletám. Celá tahle takzvaná kulturní válka byla naprostý nesmysl. Vedli ji lidé, kteří žádnou kulturu neměli.

Charlie se sklonil, aby ji políbil, než zavře dveře na její straně, a když se narovnával, nemohla si nevšimnout, jak má ztuhlá záda. I on měl za sebou dlouhý týden. Stěhoval poslední věci ze svého bytu do jejího domu. Chtěla poslat někoho ze svých zaměstnanců, ale on trval na tom, že to udělá sám. Jedna z tisíce věcí, které na něm zbožňovala – jeho samostatnost. Miloval ji, ale nepotřeboval ji. Oproti většině potenciálních partnerů pro ženy jejího věku to byla osvěžující změna. Floridské ženy na to měly rčení zrozené z hořké zkušenosti: Muži chtějí jen pečovatelku nebo peněženku. A někdy obojí. Ale Charlie nechtěl ani jedno. Byl v dobré kondici a trval na předmanželské smlouvě.

Kate se postarala, aby se tato informace dostala k největším drbnám v jejím okolí. Nikdo tak nemohl škodolibě roztrubovat, že si ji vzal kvůli penězům. Byla to prostě a dobře ryzí láska. V případě rozvodu by nedostal nic – ne že by k tomu mělo dojít. A kdyby snad ona zemřela dřív než on? Trval na tom, že ani tak nic nechce. Ale jak by to vypadalo, kdyby ho nechala bez prostředků? Předmanželská smlouva mu tedy zajišťovala tento dům a loď v přístavu, ale nic víc. Ani newyorský byt, ani nemovitost ve státě Maine, ani dům v Key West. Rovněž žádnou část jejího investičního portfolia. A co bylo nejdůležitější: ani její společnost.

Začal obcházet limuzínu, aby mohl nastoupit na své straně, ale to už jej obklopili svatební hosté, líbali ho na tvář, potřásali mu rukou, gratulovali a chtěli se loučit. Znali Charlieho sotva pár měsíců, ale už ho milovali. Všichni. S úsměvem jim děkoval a zdvořile se od nich odpoutával, až nakonec všem zamával na rozloučenou a otevřel dveře auta. Když se chystal nastoupit, Kate natáhla nedočkavě ruku.

„Charlie! Kamaráde, počkej!“ ozvalo se z nádvoří.

Zamračila se. Ten hlas patřil Ericovi, jejímu nenáviděnému zeti. Její přátelé se před ním rozestoupili jako před mesiášem, za kterého se sám považoval. Bohužel si to o něm mysleli i všichni kolem. Nejlepší ortoped v Sarasotě již opravil většinu kolen a kyčlí lidí, kteří teď stáli kolem něj.

Charlie se otočil, když k němu Eric přistoupil. Oba muži se objali a něco si pošeptali. Charlie si Erica velmi vážil a Kate se s těžkým povzdechem znovu rozhodla, že se bude více snažit mít zetě ráda. Jeho arogance jí to ale neusnadňovala. Vůbec si to nezasloužil! A co byl vlastně zač? Nic než mechanik, kterého všichni vynášejí do nebe, protože náhodou opravoval lidské klouby místo motorů! Navíc se k Julii, která byla příliš pokorná i bez života ve stínu alfa samce, jakým Eric byl, tak zoufale nehodil. Od té doby, co ho potkala, byla jak zmoklá slepice. I teď se krčila za ním.

Katina dcera působila jako šedá myš. Ve tváři neměla barvu, vlasy bezvýrazného odstínu hnědé a ty šaty! Stříbrné by ještě ušly, ale tyhle byly matně šedé a o číslo větší. Kate nevěděla, kde se tu ta holka vzala. Přišla na svět pozdě, jako poslední triumf po sérii samovolných potratů, a Kate s Georgem o ní mluvili jako o malém zázraku. Jenomže jak roky plynuly, Kate si někdy říkala, zda Julie nebyla posledním výdechem jejích stárnoucích vaječníků. Jestli ta lepší vajíčka už nevyplýtvala na děti, které se nikdy nenarodily.

Ale ne, to není fér. Julie byla milá dívka. Pracovitá a spolehlivá. Kate ji před několika lety jmenovala hlavní právní zástupkyní společnosti a Julie svou práci odváděla naprosto perfektně.

Jenže vedle Grety, své nejlepší kamarádky z právnické fakulty, která stála vedle ní, působila vybledle. Greta, Ericova sestra, což jí Kate nevyčítala, byla mimořádně úspěšná. Ve třiatřiceti letech již zastávala roli soudkyně! Rozhodně ale – ač soudkyně – nepůsobila střízlivě či nenápadně. Měla ledově blond vlasy (jako její bratr, ale jí to slušelo) a oslňovala okolí šaty z šokujícího růžového taftu. Její manžel působil rovněž elegantně. Coby neurolog v sobě Alex Blanco pravděpodobně choval stejný božský komplex jako Eric. Ale na Alexovu obranu, on léčil mozek, což byla úplně jiná liga.

Eric konečně ustoupil, aby se Julie mohla rozloučit, ale Charlieho dcera ji předběhla. Becky byla velká žena s širokou tváří a s rameny téměř stejně rozložitými, jako měl její otec. Na bílé kůži se jí rýsovaly rudé skvrny. Za ní stál její manžel, stejně statný a stejně spálený od slunce. Přiletěli na víkend z New Hampshire a zjevně strávili den na pláži.

Pak se konečně dostalo na Julii. Charlie ji sevřel v náručí a Julie se k němu přitiskla se slzami radosti v očích. Byl otcem, jakého si vždy přála mít, a někdy si to přála i Kate. Kéž by dokázala vrátit čas. Začít život znovu. Na chvíli se jí do očí nahrnuly slzy.

Ale ne, ve skutečnosti ničeho nelitovala. Kdyby se před lety provdala za Charlieho, nikdy by nevybudovala miliardový podnik. Společnost KS Development nyní vlastnila nebo spravovala více než tři sta nemovitostí. Její portfolio zahrnovalo přes devět milionů metrů čtverečních plochy kancelářských budov, průmyslových parků, nákupních center, rezidenčních komplexů a hotelů.

Bylo zapotřebí manželství, které ji nenaplňovalo, aby to dokázala. Ano, George naučil Kate obchodovat, ale hlavně jí ukázal, jak se to dělat nemá. Jeho společnosti vyráběly průmyslové díly a ona sledovala, jak mu jedna produktová řada za druhou selhává, pokaždé kvůli levnějším zahraničním výrobkům. Naučilo ji to, že podnikání musí být odolné vůči dovozu, aby bylo bezpečné. Musí mít kořeny ve staré dobré Americe a co může mít hlubší kořeny než nemovitosti? Co by mohlo být méně nahraditelné než nemovitosti na pobřeží Floridy? Lidé si mysleli, že jí George po smrti zanechal jmění, jenže pravdou bylo, že jeho podnikání už v době, kdy zemřel, krachovalo. Nezanechal jí nic než životní pojištění a to bylo jen tolik, aby měla počáteční kapitál na svůj další projekt.

Takže – žádné výčitky. Teď měla svou firmu a také Charlieho. To nejlepší, co mohla mít.

Konečně k ní přisedl, a když limuzína pomalu vyjížděla po kruhové příjezdové cestě a na silnici, Charlie se k ní naklonil. „Polib mě, Kate,“ řekl – stará slovní hříčka odkazující na název muzikálu z dob jejich mládí – a ona mu vyhověla, zatímco dav jásal.

Jeho kosti zavrzaly, když se opřel do sedadla. Kate mu pohladila koleno. „V našem věku to byl dlouhý den,“ řekla.

„V mém věku,“ ohradil se. „Ne ve tvém.“ Oběma jim bylo sedmdesát, ale Kate vypadala nejméně o patnáct let mladší, na což byli oba stejně hrdí. Charlieho hrdost vycházela z vlastnictví, tlumená neschopností uvěřit, že se skutečně oženil s touto krásnou bytostí; Kate byla hrdá na svůj úspěch. V životě toho dosáhla hodně, ale dnes večer ji nejvíc naplňovalo (a přiznejme si, že i trochu stoupalo do hlavy) to, že si uchovala svůj vzhled. Samozřejmě díky zdravé stravě a cvičení, ale také díky svému druhému hrdinovi, doktoru Russellovi Sheinovi. Přála si, aby mohla Russe pozvat na svatbu, ale s plastickými chirurgy se ve společnosti zacházelo stejně jako s tajnými milenci – byli zbožňovaní, ale z podstaty věci schovávaní. Což vlastně nedávalo smysl. Koneckonců byli na Floridě, v zemi věčného obnovování sebe sama. Ponce de León by našel pramen mládí, kdyby počkal pět set let a hledal v ordinacích lékařů.

Charlie otevřel láhev šampaňského a nalil každému sklenku. Přiťukli si.

„Jsi obrovský lhář,“ řekla Kate, pustila z hlavy své předsevzetí a napila se.

„Cože?“ zaprotestoval se smíchem.

„Ten tvůj proslov! Nebylo v něm ani slovo pravdy. Byla jsem do tebe beznadějně zamilovaná, pane Populární, s tím tvým nekonečným zástupem přítelkyň z řad roztleskávaček.“

Ušklíbl se. „Myslel jsem, že sis toho nevšimla. Vždyť jsi měla nos pořád v knížkách.“

„Celou dobu jsem tě tajně pozorovala. Jen kvůli tobě jsem chodila na sobotní fotbalové zápasy. Byla to příležitost, jak se na tebe koukat, aniž by si toho někdo všiml.“

„Tak proto jsi spadla. Dívala ses na mě místo pod nohy.“

Tuto historku si vyprávěli už mnohokrát, na střední škole a pak znovu během posledního roku. Nikdy jim nezevšedněla. Bylo úžasné, že celou dobu jeden druhého sledovali. Zázrak, že ji miloval stejně jako ona jeho.

A páni, jak ona ho milovala. Ani nepočkala na třetí rande, aby ho nechala připravit ji o panenství. Ještě že už měla přijetí na Radcliffe v kapse, protože zbytek posledního ročníku na střední sotva otevřela knihu. Strávili ho v opojení z tělesných rozkoší. Na zadním sedadle jeho auta, v šatně, když ostatní odešli, v motelovém pokoji po maturitním plese, na který si našetřili. O padesát dva let později se při pouhé vzpomínce na to červenala.

Ale mohlo to být šampaňským. Vyprázdnili láhev, než se za kouřovými okny limuzíny začala míhat světla Tampy. Dnešní noc stráví v hotelu poblíž letiště, aby byli připraveni na ranní let do Los Angeles. Ještě jedna noc tam, pak na Tahiti, kde nastoupí na jachtu a vydají se na měsíční plavbu po jižním Pacifiku. V jejich věku budou smyslné radosti spočívat hlavně v dobrém jídle a hloubkových masážích, ale i toho se nemohli dočkat.

Žádné výčitky, připomněla si. Nesmí myslet na ztracených padesát roků, ale jen na absolutní radost, kterou prožijí v letech příštích, bez ohledu na to, kolik jich zbývá.

JEJICH ZAVAZADLA BYLA odeslána předem a čekala na ně v hotelu v zarezervovaném luxusním apartmá, spolu s další láhví šampaňského. Když Charlie zamířil do koupelny, napodobil pohyb běžící postavy v kresleném filmu a Kate se rozesmála. V obývacím pokoji ze sebe nechala sklouznout šaty. Zůstaly ležet na zemi. Jeden z jejích zaměstnanců je ráno sebere.

Vešla do ložnice, oblékla si župan a posadila se k toaletnímu stolku. Naklonila se k zrcadlu a několikrát zamrkala, aby pořádně viděla. Ano, navzdory všemu šampaňskému a navzdory všem objetím i polibkům stále vypadala dobře. Make-up byl bezchybný a vlasy zůstaly perfektně upravené. Ani náznak šedin, na čemž ale nebylo nic zvláštního. Ženy z její vrstvy na Floridě nikdy nezešedivěly. Na první zrádný stříbrný pramen se reagovalo melírem. S postupem let melír světlal, až byly ženy úplně blond a nikdo si nepamatoval, že by kdy vypadaly jinak. U těch, které se dočkaly osmdesátky, se popelavý odstín změnil na platinový. Těch pár, jež se dožily devadesátky, se pyšnilo zářivě bílou – bylo to úžasné, protože toho dosáhly, aniž by musely přetrpět jediný šedivý vlas. Stejnou trajektorii si naplánovala i Kate.

Otevřela kosmetickou taštičku a započala večerní rituál, který dodržovala bez výjimky, ať už byla opilá, nebo ne, dokonce i o svatební noci. Nejprve se pečlivě odlíčila a odlepila umělé řasy. Poté nanesla všechna séra a krémy, glykolové, hyaluronové, kolagenové, retinolové – chemická laboratoř pro ženy zralého věku. Nakonec vzala injekční stříkačku, kterou předem naplnila denní dávkou peptidu sermorelin. To byl další zázrak v jejím životě, koktejl proti stárnutí, na který by přísahala díky doktoru Sheinovi.

Charlie za ní přišel v bílém froté županu. Objal ji a usmál se na jejich odraz v zrcadle.

„Píchneš mi to, miláčku?“ Ruce se jí třásly tak, že nedokázala injekci namířit.

Vzal jí injekční stříkačku. „Víš, že tě miluju takovou, jaká jsi.“

„Pak je důležité, abych taková zůstala,“ opáčila. Na okamžik se v zrcadle před ní objevili dva Charlieové a dvě Kate, než zamrkala a znovu zaostřila.

„Vážně, ty tohle nepotřebuješ,“ řekl, ale poslušně jí vpíchl jehlu do stehna. Tak obratně, že nic necítila. Možná to ale bylo bublinkami. Najednou měl v ruce další láhev a dvě křišťálové skleničky, které postavil vedle její chemické soupravy. My chemical romance, pomyslela si a nahlas se zasmála, když šampaňské otevřel a nalil jim.

Za očima ucítila náhlou bodavou bolest, desetkrát ostřejší než obvyklé tupé bolení hlavy. Věděla, že toho vypila příliš mnoho. Nemohla přece své jediné pravé lásce ve svatební noc tvrdit, že ji bolí hlava. Vytáhla z kosmetické taštičky lahvičku tylenolu a zamžourala na značky na víčku. Šipky se jí rozplývaly před očima. Snažila se je vyrovnat, skoro se jí to povedlo, ale víčko stejně nešlo otevřít. „Otevřeš mi to, miláčku?“

Když mu podala lahvičku, jako by mu tvář zakryl mrak. Chvíli na ni hleděl, pak se opřel o židli a těžce se posadil vedle ní. „Katie,“ řekl po dlouhé chvíli. „Víš, jak moc tě miluju.“

„Ne víc než ty mě,“ odpověděla, ale neznělo to správně. „Teda, ne víc než… ach, k čertu!“ Se smíchem to vzdala. „Já tebe taky!“

„Chci, abychom k sobě byli vždycky úplně upřímní.“

„Samozřejmě.“

„Pamatuješ si na tylenolové vraždy?“

„Co?“ Zamrkala. Nechápala, proč to teď vytahuje.

„V Chicagu, v osmdesátých letech. Někdo tehdy manipuloval s lahvičkami v regálech a dával k tabletkám kapsle s kyanidem draselným. Zemřelo tehdy sedm lidí.“

Teď už to pochopila. „Bože, ano,“ řekla s povzdechem. „Proto se teď všichni trápíme s těmi zatracenými bezpečnostními uzávěry.“

On ale s uzávěrem žádný problém neměl. Otočil víčko a vysypal jí tabletku do dlaně. Vložila si ji do úst a zapila velkým douškem šampaňského. Kdo řekl, že člověk nemůže mít všechno? pomyslela si. Teď měla všechno, o čem kdy snila.

„Katie. Miláčku,“ řekl smutně, když se místnost naklonila doleva. „Musím se ti k něčemu přiznat.“

KAPITOLA 3

Julie dohlížela na úklidový personál, když pocítila, jak jí po zádech přeběhl mráz.

Všechny chloupky na krku se jí zježily a s tichým vzdechem se otočila přímo Ericovi do náruče. Přejel rukama od jejích boků nahoru až k prsům a upřeně se jí zadíval do očí, tázavě, vyzývavě. Ohlédla se přes rameno na muže, kteří nakládali stoly po svatební hostině do nákladního vozu. Cateringové službě zbývalo naložit dodávky a uklízečky pak musely zamést, vytřít a uklidit všechno na původní místo. Její matka ji pověřila, aby na všechno dohlédla. Eric po ní ale chtěl něco úplně jiného.

Rychle přikývla, Eric ji chytil za ruku a táhl za sebou. Proběhli kolem jeho sporťáku zaparkovaného na místě, kde by nikdo parkovat neměl a nikdo jiný by se ani neodvážil. Byl nízký, oranžový jako plameny ohně a v matném světle pouličních lamp připomínal žhnoucí uhlík. Za autem se rozkládala tma a oni se do ní vrhli, přes silnici a na pláž.

Hladina moře působila pustě, černá voda oproti černé obloze, ohraničená pouze třpytem bílé pěny vln. Taška přes rameno jí narážela do boku, jak se snažila držet krok, a když se ocitli na pláži, odkopla lodičky na vysokých podpatcích. Písek hřál do chodidel a tlačil se mezi prsty, když následovala Erica přes duny. Sundal si sako a odhodil ho do větru. Julie se na dnešní odpoledne pečlivě strojila, ale nyní se svlékala s divokou bezstarostností, stejně jako Eric, až byli oba nazí a leskli se ve světle hvězd, jako by byli z perleti. Poklekla, ale on už byl vzrušený a přitlačil ji zády k zemi.

Nemusel se ptát, zda je připravená. Pro něj byla připravená vždy. Stačil jediný pohled přes místnost, stisk kolena pod stolem, prst klouzající po její páteři. Byla mu oddaná od prvního dne, od chvíle, kdy si zvrtla kotník, když zakopla na terase u Grety při grilování. Byla omámená pádem a oslněná sluncem a sotva zaregistrovala anonymní ruce, které jí pomáhaly vstát. Dokud se jí nedotkla další ruka a neškrtla zápalkou, která se rozhořela jako lesní požár postupující od jejích nohou až po obličej. Eric klečel u jejích nohou, jednou rukou jí objímal lýtko a druhou prohmatával kotník. „Věřte mi. Jsem doktor,“ poznamenal a usmál se na ni tak, že z jeho tváře vyzařovaly sluneční paprsky. Vypadal jako bůh slunce.

Od oné chvíle zápalka nikdy nepřestala hořet. I v bezměsíčné noci, jako byla tahle, ji oslňovala. I ve tmě. Zejména ve tmě. Všichni ti lidé, kteří pochybovali, zda je v manželství šťastná, přátelé, kteří ji litovali, o tom nevěděli. Nikdy by si to nedokázali představit.

Vnikl do ní, Julie za zavřenými víčky viděla vybuchující, vířící ohňostroj. „To je tak kurva sexy,“ zasténal Eric, když ji zarážel do písku. Pak se jeho ústa přitiskla k jejím prsům a uvnitř ní explodovaly hlubinné nálože, vítr burácel a vlny se tříštily a ona byla v moři a na obloze a všude a nikde.

Až do chvíle, kdy se ozval další zvuk. Zvonění z její tašky, která ležela na pláži metr od nich. Mamma Mia.

Julie strnula, ale Eric ne. „Nech to být,“ procedil skrz zaťaté zuby a nepřestával přirážet.

„Ale… to musí být něco naléhavého. Ona by nevolala… Vždyť je to její svatební noc!“

„Přesně tak. Teď má Charlieho, aby se o ni postaral. Už nemusíš být pořád k dispozici. Nech to být!“

Nedokázala to. Byla naprogramovaná reagovat na hlas své matky, a tím pádem i na její volání. Otočila se, aby sáhla po tašce pod hromadou oblečení. Eric z ní vyklouzl a s frustrovaným zavrčením se vztyčil na kolenou.

„Mami?“ vykřikla do telefonu, zatímco on vyskočil a běžel k vodě.

„Je to Julie Hoffmanová?“

Při zvuku mužského hlasu se jí zatajil dech. „Kdo je to?“

„Seržant Oster, policie Tampa. Vaše matka je Katherine Sawyerová?“

„Proboha! Co se stalo? Je v pořádku?“

„Není zraněná, jen rozrušená,“ oznámil policista chladným hlasem. „Chce, abyste přijela.“

Julie slyšela, jak Eric skáče do moře a buší do hladiny rychlými zuřivými tempy. „Co se stalo? Co se stalo?“

„Zavolala na 911. Nahlásila vraha.“ Mužův tón se nezměnil, když dodal zbytek. „Masového vraha.“

KAPITOLA 4

„To kurva ne!“ vykřikl Eric, a aby to zdůraznil, udeřil dlaní do volantu. Jel příliš rychle. V lamborghini jezdil vždycky rychle, ale nyní, ve dvě hodiny ráno, kdy měl dálnici téměř pro sebe, to platilo dvojnásob. Tím spíš, když byl rozzuřený jako teď. „Chápu, že mohla být svědkem jedné vraždy, ale není možné, aby byla svědkem masových vražd! Jedině že by toho chlapa sledovala!“

„Já vím!“ Julie musela taky křičet. Střecha byla stažená, vítr jí hučel v uších a cuchal vlasy. „Taky to nechápu. Ale on mi to tak pověděl.“ Najednou si už ale nebyla tak jistá. „Myslím. Anebo možná řekl masová vražda? Jako že máma byla svědkem masové střelby?“

Eric po ní střelil pohledem. Rozčilovalo ho, když o sobě takhle pochybovala. „Kvůli tomu by nemusela volat tísňovou linku. Bylo by to ve všech debilních zprávách.“

„Jasně,“ přisvědčila Julie. Nic z toho nedávalo smysl. Snažila se dovolat matce, aby jí to vysvětlila, ale všechny hovory končily v hlasové schránce. Policie jí asi zabavila telefon, což Julii ještě víc znepokojovalo.

„Říkám ti, že zase blázní! Vsadím se, že si to celé vymyslela. Proto je v hotelu a ne na policejní stanici. Policajti ví, že je cvok.“

Julie na to nereagovala. Nikdy neměl rád její matku a za ta léta si vymyslel spoustu důvodů proč. Byla příliš posedlá kontrolou. Až moc namyšlená. Příliš vlezlá. V poslední době si vzal na mušku její údajnou demenci. Tvrdil, že to na ní vidí pokaždé, když ztratí klíče nebo přijde pozdě na schůzku. Jako by se takové věci jemu a všem ostatním na světě nestávaly. A i kdyby byla Kate v poslední době opravdu trochu zapomnětlivější, kdo by nebyl? Několik měsíců byla v jednom kole, organizovala svatbu a líbánky, nemluvě o obchodních záležitostech, aby během své nepřítomnosti udržela všechny projekty v chodu. A pokud někdy působila trochu euforicky, skoro jako malá holka, nebylo se čemu divit. Znovu se setkala s láskou ze střední školy a zamilovala se.

Julie přesně věděla, proč je její matka v hotelovém apartmá a ne na policejní stanici. Protože Kate Sawyerové by se nikdo neodvážil dělat nepříjemnosti, ani policie.

„Hele,“ pokračoval Eric tišeji. Sundal ruku z řadicí páky a stiskl Julii koleno. „Promiň. Vím, že to nerada slyšíš. Jenže… myslel jsem, že když je s Charliem, tak všechna ta její dramata skončí. Že se budeme moct soustředit na nás. Ale je to tu zase!“ Vrátil ruku na řadicí páku. „Chci říct… Proč tě sakra potřebuje? Vždyť tam má Charlieho!“

Julie mu neodpověděla, protože právě toho se obávala nejvíc. Že ať už byla její matka svědkem jakékoliv vraždy, tak Charlie – drahoušek Charlie – se stal její obětí.

ERIC NEDŮVĚŘOVAL HOTELOVÝM zřízencům zajišťujícím parkování, ne s tímhle autem. Vysadil Julii u vchodu a odjel hledat parkovací místo.

Očekávala celý kordon policistů, ale v hale byla jen obvyklá noční sestava hostů vracejících se do svých pokojů. Následovala přes hotelovou halu k výtahům trojici chichotajících se dívek v třpytivých minišatech. Ty se na ni při čekání na výtah po očku dívaly a ona si najednou uvědomila, že vypadá jako po mejdanu. Dokonalý účes se rozpadl. Na pláži ztratila podprsenku a prsa jí volně visela v korzetu šatů. Cítila písek v botách a v rýze mezi půlkami. „Zábavný večer?“ uštěpačně se zeptala jedna z dívek, když se otevřely dveře výtahu.

Julie neopověděla, nastoupila a zmáčkla tlačítko nejvyššího patra. Policista v telefonu jí pečlivě sdělil číslo apartmá, jako by ho neznala. Jako by rezervaci nevytvořila a nepotvrdila ona sama.

Dívky vracející se odkudsi z večírku vystoupily v nižším poschodí a Julie jela nahoru do nejvyššího patra hotelu sama. Když se dveře znovu otevřely, do výtahu vklouzl muž. Měl stříbrné vlasy, opálenou pleť a na sobě bez ohledu na nedělní časně ranní hodinu oblek. Ale teprve když si všimla vlaječky v jeho klopě, uvědomila si, kdo to je. „Senátore Richardsi?“

Natáhl ruku, aby se dveře nezavřely. Zamžoural na ni. „Ach. Judy, že?“

Už mnohokrát mu ji představili na různých benefičních akcích, ale neměl důvod, aby si pamatoval její jméno. Jeho největší sponzorkou byla její matka, ne Julie.

„Je mi líto, že nemůžu zůstat déle,“ řekl. „Za chvíli mi to letí zpátky do Washingtonu. Ale všechno je pod kontrolou. Volal jsem Rogeru Engelovi.“ Když se na něj tázavě podívala, vysvětlil: „Federálnímu prokurátorovi. Je mi zavázán, takže FBI teď prohledává archivy a kontroluje vojenské záznamy. Přijdeme tomu na kloub. Nebojte se.“

Nic z toho nedávalo smysl. Napadlo ji, jestli si ji nespletl s někým, kdo se opravdu jmenuje Judy. „Jste tu kvůli mé matce?“ vypravila ze sebe.

„Ano, právě jsem ji viděl,“ řekl, zatímco výtah netrpělivě pípal. „Můj doktor je teď s ní.“

„Doktor?“ vykřikla. Policista v telefonu tvrdil, že její matka není zraněná. „Je v pořádku?“

Stáhl ruku. „Je… no, je dost rozrušená. Vážně smůla, že se to stalo zrovna v den její svatby.“ Když se dveře zavíraly, napadlo ho ještě něco. „Dostala můj dárek, doufám?“

Otočila se a rozběhla se chodbou, ale čísla pokojů se měnila opačným směrem, a tak se musela otočit a běžet na druhou stranu, až dorazila udýchaná ke dveřím. Byly zamčené. Zalomcovala klikou a chystala se zaklepat, když se dveře otevřely. Za nimi stál další muž v obleku. Tenhle byl mladší, měl rezavě zbarvené vlasy a kůži sluncem spíš spálenou než opálenou. V uchu měl sluchátko s kabelem mizejícím za límcem košile. „Paní Hoffmanová?“

„Ano?“

„Manželka Erica Hoffmana?“

„Ano,“ zopakovala zmateně.

Ustoupil, aby ji pustil dovnitř. „Jsem detektiv Brian Holley, úřad šerifa okresu Sarasota.“

Věnovala mu jen krátký pohled, kterým pak zamířila do obývacího pokoje apartmá. Nebyly tam žádné stopy po boji, žádný nepořádek kromě svatebních šatů její matky na koberci. Část s kosticemi ve švech stála vzpřímeně, zatímco sukně se rozprostírala po podlaze. Připomínalo jí to roztavenou čarodějnici z Čaroděje ze země Oz.

„Vaše matka je s doktorem támhle.“ Detektiv kývl k zavřeným dveřím ložnice.

„Kde je Charlie? Její manžel?“

„Zadrželi ho dole.“

To znamenalo, že Charlie je naživu, avšak její úleva trvala jen vteřinu, než ji zaplavila zmatenost. Proč by byl teď dole v hale? Co tam dělá? Řeší něco s recepčním? Prohlíží si suvenýry, zatímco jeho nevěsta je tady nahoře bez sebe?

„Sarasota?“ zeptala se, když si vzpomněla, jak se detektiv představil. „Myslela jsem, že k té vraždě došlo v Tampě?“

Zavrtěl hlavou. „V Chicagu. A myslím, že jurisdikci mají federálové. Ale vaše matka zavolala šerifovi a ten mě poslal sem, abych zjistil, jestli můžu nějak pomoct.“

Julie byla úplně zmatená. Jak mohla být Kate svědkem vraždy v Chicagu? A zavolat policii v Tampě, aby to nahlásila? A to ještě zároveň volala senátorovi a šerifovi z okresu Sarasota?

Dveře ložnice se otevřely a vyšel z nich další muž. Měl šedivé vlasy a vousy, na sobě havajskou košili a sandály. Nesl lékařskou brašnu. Podíval se na Julii. „Vy jste dcera?“

„Co se stalo? Jak je jí?“

„Když jsem přijel, byla hysterická. Dal jsem jí sedativum. Za deset nebo patnáct minut usne. Běžte dovnitř. Chtěla vás tu mít.“

Julie ho rychle obešla a vkročila do ložnice. Její matka ležela na bílé lněné přikrývce se zavřenýma očima a jednou rukou visící přes okraj lůžka. Vypadala tak nezvykle, tak bezmocně, že se Julie na vteřinu bála přiblížit. „Mami?“

Kate otevřela oči. „Ach, Julie. Konečně!“ Měla na sobě svůj oblíbený hedvábný župan s roztaženým ocasem páva na zádech. Julie ho ve čtvrtek vyzvedávala z čistírny.

„Mami, jsi v pořádku? Co se stalo?“ Klekla si k posteli a vzala Kate za ruku.

„Ach!“ Z Katiných rtů se s výdechem vydral jediný dlouhý vzlyk. „Proč mi to musel říkat? Mohli jsme žít zbytek života i bez toho… Kdyby jen neotevřel tu svou zatracenou pusu!“

„Charlie?“

Kate vytrhla ruku z jejího sevření a přitiskla si ji na čelo. „Řekl, že mi to musí povědět. Ach, bože, moje hlava… praskne mi! Co jsem měla s tou informací dělat? Žít s tím?“ Další vzlyk jí vyrazil z hrdla. „Udělala jsem správnou věc? Bože, já nevím!“

„Co? Co ti řekl?“

Matka zavřela oči. „Nevěděla jsem, co mám dělat. Láska mého života…“

„Mami!“ Julie s ní zatřásla. „Co ti Charlie řekl?“

„Ti lidé. Všichni ti lidé.“ Její ruka opět sklouzla přes okraj postele.

„Jací lidé?“

„Tylenol,“ zamumlala Kate.

„Potřebuješ tylenol?“ Julie se rozhlédla po pokoji. „Kde je? V kosmetické taštičce?“ Ale vzpomněla si, že doktor dal matce sedativum. „Ne, myslím, že teď bys neměla brát další léky.“

„On je zabil,“ zašeptala Kate sotva slyšitelně.

„Co? Koho?“ Julie se naklonila blíž.

„Tylen-tylen…“

Julie s ní znovu zatřásla. „Mami?“

Jedinou odpovědí bylo lehké zachrápání.

Julie se posadila na paty. Charlie jí řekl, že někdy v minulosti zabil nějaké lidi? V Chicagu? A teď si vesele zabíjí čas v hale? Tomu ani na vteřinu nevěřila. Jediným dalším vysvětlením byla Ericova oblíbená teorie, že Kate ztrácí rozum, a ani tomu nedokázala uvěřit.

„Mami?“ zeptala se znovu, ale Kate už o sobě nevěděla.

KAPITOLA 5

„ Julie!“ Z hotelové chodby se ozval Ericův křik. Julie spěšně zamířila do obývacího pokoje apartmá. Eric stál ve dveřích a detektiv ze Sarasoty držel jednu ruku na klice a druhou na zárubni, čímž mu bránil ve vstupu.

„Uhněte mi z cesty,“ vyštěkl na něj Eric.

Detektiv se přes rameno podíval na Julii. „Vy ho znáte?“

„To je… můj manžel.“

Detektiv okamžitě zvedl obě ruce na znamení omluvy a ustoupil.

„Julie!“ Eric se k ní vrhl. Měl rozepnutý smoking, šerpu a kravatu nechal na pláži. „Co se to sakra děje? Charlie sedí na zadním sedadle zamčeného policejního auta na parkovišti.“

„Cože?“ vydechla. A pak jí to došlo. Charlieho nezadrželi. Oni ho zatýkali.

„Zaklepal jsem na okno a on jen pokrčil rameny a zavrtěl hlavou. Kde je tvoje matka? Co to má znamenat?“

Julie se bezmocně podívala na detektiva, ale ten se prstem dotkl sluchátka, ve kterém poslouchal další rozhovor. „Já… já nevím,“ řekla. „Máma dostala sedativa. Teď spí a předtím nemluvila jasně. Ale myslím, že říkala, že Charlie se přiznal k vraždě několika lidí.“

„Hráblo jí,“ uštěpačně odsekl Eric.

„Já vím. Tedy, já nevím. Možná má migrénu? Pořád chtěla tylenol.“

„Pokud bych mohl…“ pronesl detektiv tiše.

Eric se k němu otočil. „Kdo sakra jste?“

„Detektiv Brian Holley, úřad šerifa v okrese Sarasota. Paní Sawyerová nahlásila, že její manžel – Charles Mull? – se jí dnes večer přiznal, že je zodpovědný za tylenolové vraždy.“

Eric na něj dlouze zíral, než vybuchl smíchem. „A vy jste jí to sežrali? Vy jste to brali vážně? Do prdele práce, ta ženská má demenci!“

„To ne, Ericu…“ začala Julie.

„FBI to prověřuje,“ pokračoval Holley. „Ověření dat a alibi by nemělo trvat dlouho.“

„Ježíši Kriste.“ Eric si prohrábl vlasy. „Tomu kurva nevěřím.“

„Já tomu nerozumím,“ pronesla Julie. „Co jsou ty tylenolové vraždy?“

Eric se na ni podíval s údivem. „Proboha, ty jsi snad vyrostla v jeskyni? Jak to, že o nich nevíš?“

Detektiv Holley sklonil hlavu a udělal pár kroků ke dveřím. „Budu venku, hned u dveří,“ řekl, když vycházel na chodbu. „Kdybyste mě potřebovali.“

Julie se vrátila do ložnice a zavřela dveře, než si mohl Eric všimnout jejích slz. Nebyla to tvrdost v jeho hlase ani soucitný pohled detektiva, co jí vehnalo slzy do očí. Nebo to nebylo jen tohle. Pod tím vším se skrýval strach. Buď byl její milovaný Charlie vrah, nebo její matka úplně ztratila rozum a ona nevěděla, která možnost ji děsí víc.

Eric otevřel dveře ložnice bez klepání. „Julie?“ Zamračeně pohlédl na Kate na posteli, ale když uviděl Juliiny slzy, jeho výraz změkl. „Promiň, zlato.“ Objal ji. „Nechtěl jsem na tebe křičet.“ Zabořila tvář do jeho hrudi. „To jen… vidět Charlieho na zadním sedadle policejního auta. V županu! Proboha.“

Eric se otočil, aby si prohlédl Kate ležící na posteli. Julie se otočila také. I ve spánku měla Kate hladkou pleť téměř bez vrásek. Spala klidně a Julie na okamžik pocítila vztek, že ona si odpočívá, zatímco všichni ostatní čelí nastalému zmatku.

„Potřebuje doktora,“ řekl Eric.

„Vždyť tu byl…“

„Ne tenhle druh doktora. Neurologa.“ Vytáhl z kapsy telefon. „Zavolám Alexovi.“

„Ericu, ne. Jsou tři ráno!“

Pokračoval v procházení kontaktů. „Myslím, že tohle je dost naléhavý případ, ne?“

Odešel do obývacího pokoje, aby zavolal, zatímco Julie vytáhla svůj mobil, aby si vygooglila tylenolové vraždy . Ve výsledcích vyhledávání se jako první objevil článek na Wikipedii. Zatímco ho četla, slyšela, jak Eric nechává Alexovi vzkaz. Četla o falšování léků v roce 1982 a připadala si o něco méně provinile, že nevěděla o událostech, které se staly před čtyřiceti lety – ještě předtím, než se narodila. Četla oblast Chicaga. Kapsle tylenolu vyměněné za kyanid draselný. Sedm mrtvých. Vraždy zůstávají nevyřešeny.

To bylo absurdní. Nebylo možné, aby se Charlie přiznal k tak ohavnému zločinu, natož aby tak ohavný zločin spáchal. Byl to nejlaskavější muž, jakého Julie znala. Tak laskavý, že se ho jednou musela zeptat, jak vůbec přežil u mariňáků. Někdy to bylo těžké, přiznal, ale dělal jsem, co jsem musel. Musel jsem myslet na své kamarády a později na své muže. Spoléhali na mě.

Takhle přežil: Myslel nejprve na ostatní, na jejich blaho, a pak až na své vlastní. Bylo nemožné, aby takový muž spáchal tyto vraždy. Jakékoliv vraždy.

Podívala se na svou matku. Stejně tak nedokázala uvěřit, že by s Kate bylo něco v nepořádku. Jen před dvěma týdny uzavřela smlouvu na koupi třísetakrového pozemku poblíž Naples, a to za využití nejkreativnějšího financování, jaké jejich externí právníci kdy viděli. Zahrnovalo několik fiktivních společností, vzájemné záruky a odkupní schémata, která byla pro Julii příliš složitá, aby je pochopila bez několika stránek názorných vysvětlení.

Nevím, kam na ty nápady chodí, divil se Jack Trotter, když poté oslavovali uzavření obchodu. Jack byl prezidentem společnosti a řídil běžné záležitosti firmy, díky čemuž měla Kate prostor, aby popouštěla uzdu své fantazii, plánovala a tvořila. Ony věci, na které občas zapomněla, chyby, na které Eric neustále upozorňoval, to byly maličkosti, jaké mohla svěřit

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hra na pravdu.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.