Darkly

Marisha Pessl

Copyright © 2024 by Wonderline Productions LLC

Darkly

Marisha Pessl

Odpovědná redaktorka: Gabriela Boška

Překlad: Veronika Nohavicová

Jazyková korektura: Hedvika Landová

DTP: Lenka Pavlisová

Obálka: Lenka Pavlisová (dle originálu publikace)

Copyright © ZONER a.s.

Vydání první v roce 2025. Všechna práva vyhrazena.

Zoner Press

Katalogové číslo: ZRE2515

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být reprodukována ani distribuována žádným způsobem ani prostředkem, ani reprodukována v databázi či na jiném záznamovém prostředku či v jiném systému bez výslovného svolení vydavatele s výjimkou zveřejnění krátkých částí textu pro potřeby recenzí.

Dotazy týkající se distribuce směřujte na:

Zoner Press

ZONER a.s.

Nové sady 18, 602 00 Brno

tel.: 532 190 883

e-mail: knihy@zoner.cz

www.zonerpress.cz

www.facebook.com/Zonerpress

www.instagram.com/zonerpress_redakce/

ISBN epub: 978-80-7413-685-6

ISBN mobi: 978-80-7413-686-3

Věnováno Winter, Avalon a Raine

1

Webová stránka je strohá, černá jako krabice hry Rasputin od Darkly a s krvavě rudým viktoriánským fontem Hecaté.

Dneska ráno znova spadla kvůli přetížení a nedostupná zůstala celý den. A já celou tu dobu panikařím, protože jsem si jistá, že je moc pozdě a že se mi zase povedlo, jak se na pravou Arkadii Gannonovou sluší, pošlapat i těch pár drobečků štěstí, které mi osud předhodil. Ale teď, sotva se proderu přecpaným školním autobusem a dosedám na zadní sedadlo, si všímám, že stránka je zase dostupná.

Moje úleva se však rychle mění ze vzrušení v obavy. To všechno totiž znamená, že na návrat z předčasného důchodu a možnost chopit se své šance mi zbývá méně než šest hodin.

Ještě víc se na sedadle nahrbím, abych pečlivě ukryla obrazovku telefonu před ostatními lidmi kolem sebe – není třeba strkat jim do rukou arzen, který by mi mohli nasypat do čaje. Nasadím si sluchátka a pořádně zesílím „Blue Skies“ od Elly Fitzgeraldové.

Jo, jsem jediná prvačka, která pořád ještě jezdí busem – nemám vlastní odvoz ani přítele nebo kámošku, kteří by mě svezli. Kvůli tomu jsem musela zahodit i poslední zbyteček respektu, který by mi právem náležel po tom, co jsem přežila skoro tři roky pekla jinak známého jako nižší střední škola v Eminence. Mívala jsem tam i kamarádky, jenže jedna se odstěhovala do San Franciska a začala být cool a ta druhá odjela na jižní Floridu, což je stejné, jako by se odstěhovala kamsi mimo Mléčnou dráhu.

A já jsem holka, co vede obchod se starožitnostmi. A stejně jako nějaký divný ptačí druh, co byl desítky let uvězněný na neznámém zatuchlém ostrově, jsem se i já vyvinula tak, že se jako doma cítím mezi tím, co je starodávné a passé. Mí nejlepší přátelé na celém světě jsou Basil Stepanov a Agáta Sweeneyová; oběma je víc než pětasedmdesát a mají šedý zákal. Dokonalý šatník podle mě obsahuje zvonkové klobouky a skládané sukně. Kdyby bylo po mém, vrátil by se svět k telegramům a vytáčecím telefonům. Když jsem před dvěma lety na vánočním shromáždění před celou školou zakopla na schodech, doprovodila jsem svůj pád bezděčným vyjeknutím „Propáníčka!“ A taky vím až příliš mnoho o Humphreym Bogartovi a velké hospodářské krizi na to, aby to nevypovídalo alespoň o částečném šílenství.

Celá léta jsem se snažila skrývat svou náklonnost ke starým časům a předstírat, že přirozeně netíhnu k hraní Člověče, nezlob se!, polštářům s křížkově vyšitými včelkami s nápisy Buď sladký jako med, nebo odbzuč! a hedvábným halenkám s vysokým límcem v růžové, levandulové nebo pudrově
modré.

Jenže to si žádalo spoustu úsilí a stresu. A navíc to vůbec nefungovalo. Všichni mi i tak říkali Nana. A proto už teď před nikým neskrývám, že slovo šlamastika používám i v běžném hovoru.

Když se autobus konečně odkodrcá z parkoviště, sjedu na dolní okraj stránky s nabídkou stáže – a okamžitě toho zalituju.

429 222

Ne, to není počet zhlédnutí ani lajků. Je to počet lidí, kteří už se přihlásili. Abych vzala osud do svých rukou, musím porazit víc než čtyři sta tisíc náctiletých géniů.

Vím naprosto jistě, že jsou to géniové, protože já sama jsem promarnila absurdní množství hodin tím, že jsem místo pilného sepisování vlastní přihlášky (což jsem měla dělat ve dne v noci) panikařila kvůli konkurenci a pročesávala sociální sítě plné hashtagů, které od chvíle, kdy před měsícem oznámili stáž, vyrašily po celém internetu jako jedovaté pampelišky:

#luisianapovstala

#luisiananavzdy

#luisianaznovaoziva

Hlásí se doslova každý, kdo má ruce a nohy – od šestnáctileté hvězdičky z Varšavské filharmonie po třináctiletou holku z New Jersey, která Googlu prodala svou první AI appku za částku s osmi nulami; od oblíbeného kmotřence Stevena Spielberga až k tenorovi, který před dvěma týdny v Bílém domě zazpíval „Somewhere Over the Rainbow“ a rozbrečel tím prezidentku. A to ani nezmiňuju holku, která vynalezla ponožky, kterým se nikdy neudělá díra na palci.

A kdyby ani to všechno nestačilo, abych si připadala úplně neschopná, probíhají po dolním okraji stránky bez ustání názvy různých zemí, odkud se hlásí další uchazeči – jako proud informací, který je zároveň přehnaně podrobný i znepokojivě tísnivý.

Francie…

Čína…

Spojené státy…

Brunej…

Bělorusko…

Kvůli tomu všemu jsem si skoro jistá, že já, Dia Gannonová, řečená Nana, z městečka Eminence v Missouri, s průměrným školním hodnocením dobrý (pokud se zadaří) a postrádající jakékoli dispozice mimo své trapné znalosti sarkastických hlášek z třicátých let, mám na tuhle stáž asi stejnou šanci jako na to, že mě přijmou na Harvard, Standford a Yale potom, co mě zasáhne blesk, zatímco vyhraju celosvětový tenisový žebříček juniorů a celostátní loterii ve stejný den.

Jasně, celá tahle situace připomíná císařovy nové šaty na steroidech trochu okořeněné kočičkami snášejícími vejce natolik, že ve chvílích, kdy nešílím ze vší té konkurence, mě to pořádně vyvádí z míry.

Protože je tady něco sakra špatně.

Všichni jsou tak nadšení, že znova slyší jméno Luisiana Veda. Průkopnice, feministická ikona, OG šéfka a geniální vynálezkyně. Za poslední měsíc o ní a její zaniklé firmě Darkly vycházely články snad v každých významných novinách – nadšené, přehnaně oslavné texty velebící její úspěchy, první mistrovskou deskovou hru Ofélie, tajemnou ostrovní továrnu i milostné románky. Ach, jak jen byla geniálně buřičská a vizionářská a taky podceňovaná, ikonická a nepochopená.

A nešťastná, když uvážíme, jak skončil její život.

Ano, najednou je velice trendy milovat Luisianu Vedu a přitom se zapomíná, jak dlouho se jí všichni vysmívali a ona pro ně nepředstavovala nic jiného než jen varovný příběh o ženě, která se vydala tak daleko za povolené hranice, až ji to zničilo.

Ve vší hysterii a povyku si nikdo ani nevšiml, jak málo se celá tahle stáž Luisianě Vedě podobá.

Je mrtvá už devětatřicet let. Četla jsem všechny životopisy sepsané před její smrtí i po ní. Vím o soudních přích, skandálech, nenávistných úvodnících, jménech, která jí dávali – směšná, pomatená, podvodnice, šílená, čarodějnice – ta, kterou „nebudeme komentovat“. Vím, jak silou vůle stvořila svou vlastní legendu; s odhodláním generála, který vede téměř beznadějný útok, a sebevědomím, které bylo provokativní, hrozivé a u ženy naprosto neslýchané.

Koneckonců byla sirota, která nikdy nepoznala své rodiče – a nikdy o to ani nestála.

„Co já vím, můžu být příbuzná s královnou Alžbětou,“ odtušila suše a jistě v jakémsi dámském časopise na dotaz zmateného reportéra, který zjevně netušil, co si s ní počít. „Stejně jako elektron, který podle Heisenbergova principu neurčitosti nemá současně známé místo a rychlost, žiju i já na pomezí nemožného a mytického. Mí rodiče mohli být klidně vlkodlaci. Právě to neznámo ze mě dělá přírodní sílu, které nelze uniknout.“

Každých pár let se objeví okázalá oznámení z aukčních síní Christie’s a Sotheby’s, která všem pompézně sdělují, že originální prototypy jednotlivých her, takové, které vytvořila vlastníma rukama, jsou monumentálními uměleckými díly plnými tajemství, skrytých hádanek a temné, okouzlující krásy – jen aby pak všechny překvapily vyvolávacími cenami v desítkách milionů.

„To, jak nás Luisiana nepřestává fascinovat jako umělkyně i jako člověk a jak neúnavně i po své smrti přitahuje naši pozornost, je důkazem trvání její slávy,“ oznamuje vždycky oficiálně ředitel toho či tamtoho.

Nikdy se ale nikdo ani slovem nezmínil o nějaké nadaci.

A podezřelé je i samotné oznámení o stáži. Studovala jsem ho celé týdny a můžu rozhodně prohlásit, že: neukrývá žádnou tajnou mapu, nápovědu, neviditelnou ilustraci, hádanku, hru, iluzi ani skrytou past.

A pokud jen trochu znáte Luisianu Vedu, právě to nedává žádný smysl.

Luisiana Veda halila úvod svých her do mnoha vrstev klamu. Milovala začátky. A taky si s nimi dávala na čas, když brala hráče – nebo nevinné kolemjdoucí, jak jim říkala – za ruku a opatrně je přiváděla po stezce vrzající železnou bránou do rozlehlého hvozdu své hry. Každý strom, kámen, kosa a stín i zmiji zasadila vlastní rukou a všichni tam byli z nějakého důvodu. V hrách od Darkly se neděje nic náhodou, ledabyle nebo bez úmyslu.

Darkly je jako lilie z černého ohně, tvořená stejnou měrou magií a nebezpečím.

Je jako tajný spolek na konci uličky, ke kterému se můžeš dostat jen tak, že ses včera rozhodla sledovat nenápadné stopy na zamčeném hřbitově. Jsou to děsivé, neustále se měnící světy plné cizinců a spojenců, duchů a ďáblů, zvlněných kopců zahalených pláštěm mlhy, ze které může vystoupit cokoli.

Příručka hráče ke hře Hekaté má 74 stránek.

Příručka k Rudým ohařům garsingtonským má stránek 99.

A příručka hráče k Osmnácti ztraceným islandským námořníkům jich má děsivých 211.

Takže, jak by mohla skutečná Luisiana Veda – dokonce i po smrti – stát za tak slabou myšlenkou, jako je „Pro co byste zabíjeli?“. A ty nudně vypsané povinnosti: kancelářská práce, práce s komunitou, zadávání dat. Jak jí může její vlastní nadace rozumět tak málo?

A pak je tu ta drobná poznámka: Přihlášky přijímáme jen od klamorů.

Zjevně jde o odkaz na její jedenáctou hru Rasputin, což byla kontroverzní hra o spiknutí a hypnóze. Klamor je mistr manipulace, ten, kdo spřádá pavučinu lží a zabíjí bez milosti – vítěz celé hry.

Po veřejném pobouření v osmdesátých letech, kdy rodiče tvrdili, že hra podporuje u jejich dětí vychytralost a ohrožuje jejich řádný vývoj tím, že je vyzývá, aby se v noci vykrádaly z domovů a hrály ji na dvorcích, hřištích i ve sklepech, byl Rasputin stažen z prodeje. Luisiana se omluvila a prohlásila, že celé hry lituje. Darkly stáhlo všech osm set tisíc kopií.

Tak proč by její nadace podporovala použití tak závadného slova, jako je klamor?

„Dio Gannonová! Už zase mi chrníš v autobuse?“

Trhnu sebou a zvednu oči; ze zpětného zrcátka se na mě mračí řidič autobusu, pan Jasper. Celý autobus plný lidí se otočil a zírá na mě.

Uvědomím si, že stojíme na zastávce, na které běžně vystupuju, u nákupního centra Dinglebrook. Popadnu batoh a rychle se proderu uličkou. Pár lidí se při mém průchodu ušklíbne. Alespoň že dneska – nejspíš protože si všimnou, že jsem nezvykle podrážděná – si odpustí šeptané narážky jako cítím tu sušenky a staré koberce nebo Nana si dneska zapomněla přelít vlasy hypermanganem.

Venku se otočím, abych se panu Jasperovi omluvila. Možná je trochu hrubý, ale táhne mu na sedmdesát a je členem spolku důchodců, což znamená, že k němu cítím nepatrné sympatie; nemůžu si pomoct. Jenže on má špatnou náladu, nejspíš kvůli dalšímu záchvatu artrózy, a zabouchne mi dveře před nosem.

Když se autobus s vyčerpaným zasténáním odkolébá dál po dálnici, hodím si batoh na záda a vykročím parkovištěm.

Náš rodinný podnik – Starožitnosti Počátek – je vklíněný mezi zkrachovaný obchod s koberci a oblíbenou Wok & Rollovou Síň slávy.

A zdá se, že dnes máme perný den, což znamená, že venku stojí přesně jedno auto, které nepatří některému ze zaměstnanců.

2

Měla jsem v plánu v obchodě dál pracovat na své přihlášce k Luisianě Vedě.

Starožitnosti Počátek jsou to nejlepší místo, kde se schovat a snít; jako opuštěná tajná zahrada, kde panuje neustálý soumrak, dokonce i v pravé poledne uprostřed července. Vděčí za to tlumeným, nazelenalým světlům ve skladu i labyrintu uliček plných stínů a tyčících se hromad viktoriánských krabic na klobouky, vitrážových lamp, kostelních lavic a vitrín plných cenných šperků z druhé ruky, které připomínají obří, na oko mrtvé brouky z deštného pralesa. Jsou tu art deco reklamy na limonády za pěťák, o kterých nikdo nikdy neslyšel – Fine Cola a Duchess Pop – s vybledlými barvami a s děvčaty v korzetech, která laníma očima shlížejí z houpaček. Zčernalé stříbro, ferotypie z Divokého západu, jukeboxy z bister, zvonové jižanské krinolíny, stará piana, brože s vyřezávanými kamejemi, viktoriánské šatlény – a já to všechno miluju. I když se je vždycky snažím prodat, stejně jsem smutná, pokud se mi to povede. Je to jako ztratit člena rodiny.

Bohužel, když dnes vklouznu do Počátku, zuří v něm hotová bitva u Old Baldy.

„Gigi Gannonová mi slíbila, že tu bude, aby si zásilku přebrala. Tak kde je?“

Oba pracovníci, které máma zaměstnává na plný úvazek – Agáta a Basil, oba snad ještě starší než většina věcí, co tu máme na prodej – , stojí jako zařezaní před šedivým zákazníkem v tvídovém obleku, který jim šermuje holí před obličejem.

„Nejste připravení na příjem nových věcí? Já sem jedu více než sto kilometrů! Jak to tady vůbec vedete?“

„No, my vlastně…“ špitne Agáta.

„Při Jovovi, to je Dia!“ vykřikne Basil a tvář se mu rozjasní. „Dio, můžu ti představit pana Asquitha? Právě nám dovezl kousky, které tvoje matka koupila včera večer na výprodeji věcí z jeho usedlosti v Kansas City.“

„Samozřejmě. Moc ráda vás poznávám,“ vyhrknu a rychle hodím batoh za pult. „Máma je kde?“

„Gigi někam odběhla,“ řekne Basil. „Agáto, nemáš tušení, kam mohla jít?“

Agáta zamrká a roztřesenou rukou si pohrává s korálkovým řetízkem, na kterém má zavěšené brýle. „Já myslím, že šla…“

Agáta za posledních osm let nedokončila jedinou větu. Je Irka a bývala nejlepší kamarádkou mojí babičky. Celá léta byla v tomhle obchodě její pravou rukou. Jenže teď, po poranění hlavy, které utrpěla při bouračce, už nemá Agáta nejmenší ponětí, kde se co nachází, a lepší už to nebude. A jelikož je jí osmdesát a je to ta nejmilejší osoba na světě – a taky protože je součástí historie Počátku stejně jako váza z dynastie Ming s tajemným popelem uvnitř nebo kávový stolek z Milána z šedesátých let připomínající koblihu s čokoládovou polevou, který se nikdy neprodá – , ani to není třeba.

„Nejspíš vzala některou z B-B-Barnabášek na veterinu,“ ujme se slova Basil. Koktá, což znamená, že je unavený a rozrušený a možná se ve vzpomínkách vrátil ke své službě u dvacátého prvního pěchotního pluku v Koreji. „Už jste viděl naše Barnabášky?“

Pan Asquith se s našimi kočkami zjevně nesetkal a podle výrazu v jeho tváři se zdá, že by si raději vybral dvojitý bypass.

„Žádný strach, pane Asquithe,“ vyhrknu zpěvavě a popadnu desky. „Dodávky mám na starosti já a už jsme vás čekali. Připomeňte mi, co jste nám dovezl?“

„Pár krámů po Dolores. Mé zesnulé paní.“

Sotva domluví, zastaví venku obrovský stěhovací vůz.

Vévoda z Malborough – stěhování v rukavičkách. Luxusní doprava pro ty nejvzácnější poklady!

Zatrne mi. Mámin hlad po starožitnostech mnohonásobně přesahuje náš rozpočet.

Z „pár krámů“ se nakonec vyklubou osmery švýcarské stojací hodiny, billboard Filmového festivalu v Cannes z roku 1985, plechová značka národní park Grand Canyon, 6 mil a socha zesnulé paní Asquithové, která zjevně musela připomínat dvoumetrového bronzového sněžného muže těžkého jako umírající bílý trpaslík.

O dvě hodiny později ještě pořád pomáhám stěhovákům s vykládkou; dávám přitom pozor, aby Agáta s Basilem zůstali ve skladu, kde je ticho a chladno, aby se jim ze všeho toho zmatku nezvýšil tlak, a snažím se zjistit, kde je moje pohřešovaná máma, a rozptýlit pana Asquitha pianem Steinway, na kterém Cole Porter údajně složil „C’est Magnifique“, jen abych mu nemusela vypsat šek.

Rodinný obchod Starožitnosti Počátek je pojmenován podle Shakespearovy repliky: „Co se stalo, je počátkem.“ Založila jej moje babička, která celý život sbírala pozapomenuté věci. Když zemřela, dlouho před mým narozením, převzala moje máma Gigi její obchod stejně automaticky, jako člověk přejímá rodinné jméno. A i když mámu miluju, rozhodně by se jí lépe vedlo v profesi, která nemusí počítat s rozpočty na nemovitosti, hypotékami, skladovými zásobami, přesnou dokumentací původu zboží nebo detailními plány na příštích pět let – třeba jako profesionální venčitelce psů.

Když Gigi Gannonová konečně vpluje dovnitř s mokrými vlasy a v žabkách, vím už všechno o rozsáhlé chovatelské práci nebohé Dolores, která se zaměřovala na čistokrevné čínské šarpeje.

„Pane Asquithe! Ještě jednou vás zdravím! Ty barové skříňky dorazily v pořádku?“

„Nemyslíte ty stojací hodiny?“

„Ach, jistě.“

Máma ho se zářivým úsměvem obejme, jako by byl její dlouho ztracený strýček. Gigi Gannonová není žádná krasavice. Šedinami prokvetlé vlasy má kudrnaté a nepoddajné a půlnočně modré linky nakreslené na víčkách jsou namalované nakřivo. Ale její vřelost je nakažlivá – a okouzlující. Tenhle rozjařený přístup už na mnoho cizinců, včetně pana Asquitha, zapůsobil jako rána bleskem. Tváří v tvář náhlému severovýchodnímu vichru, kterým moje máma je, najednou přemýšlejí, odkud se tu vzali a zda se k nim neblíží nebezpečná bouře.

A v tom se samozřejmě nepletou. Máma vážně je jako náhlá bouře – i když je relativně neškodná, nepopírám, že dokáže převrátit naruby nejeden deštník a že ráda vyhazuje pojistky.

„Upřímně, pěkně jste mě vytočila,“ přiznává pan Asquith, „když jsem vás tu nikde…“

„Seznámil jste se už s mou dcerou Arkadií? Celé to tady vede.“

„S kým? Ach. No, byla mi docela nápomoc–“

„Dio, zaplatíš prosím panu Asquithovi, aby mohl jet domů? Do Columbusu je to pořádná štreka.“

„Do Columbusu? Co bych dělal v Ohiu?“

Gigi jen překvapeně otočí hlavu směrem k sloupkovým hodinám blokujícím přední vchod jako maturanti na plese čekající na tanečnice, které nikdy nedorazí, a už se zase řítí uličkou někam pryč.

Vyrazím za ní. „Mami, kam jdeš?“

„Sluder mě pozval na otevření hotelu ve Farmingtonu. Dělal jim tam stromy.“

„Kolik dlužíme panu Asquithovi?“

Spěšně projde sekcí umění a osvětlení do oblečení z druhé ruky. „Třicet táců? Co bys řekla na keř ve tvaru bonbonu u vchodu? Sluder by to s motorovkou zvládl za pět minut.“

„Byla by tu moc velká tma. Pan Asquith říkal, že jste se dohodli na sedmdesáti.“

„Tak to asi bylo sedmdesát.“

Strhne si tričko a začne se přehrabovat v šatech z období velké hospodářské krize.

„Mami, prosím, přestaň nakupovat. Než začneme znova přijímat zboží, musíme se zbavit alespoň něčeho z těch dražších věcí, jinak si nevyděláme ani na nájem.“

„Vyklidilas to skladiště u bojleru? Vzpomínám si, že tam bylo pár pokladů na horší časy.“ Gigi si navlékne černé pouzdrové šaty z padesátých let od Chanela a nadzvedne si vlasy, aby si mohla vzadu zapnout zip. „Mohla bys dneska zavřít? Sluder by mě chtěl pozvat na suši.“

„Jasně. Kdo že je ten Sluder?“

Ze stojanu s bižuterií vyloví falešné černé perly Lizy Minnelliové, o kterých vím naprosto jistě, že z nich mívá na krku vyrážku, vyškubne z hromady kabelek béžové kožené psaníčko značky Halston, čímž spustí lavinu korálkových kabelek, které se rozsypou na koberec, a už zase mizí.

„Zahradní architekt.“ Zatímco já sbírám kabelky, ona se otočí a jde pozpátku. Pak na mě šibalsky mrkne. „Miluju tě, zlato. Věděla jsi, že existuje víc než čtyřicet druhů borovice?“

3

O hodinu později jsem už stačila zaplatit panu Asquithovi a vyprovodit ho ze dveří, otočit ceduli na Zavřeno a zhasnout světla v předním výkladu. Basila s Agátou jsem poslala domů dřív, aby si Basil mohl namočit kuří oka do epsomské soli a dívat se přitom na seriál Mister Ed a aby Agáta stihla svůj čtvrteční turistický kroužek.

Zůstala jsem tu teď sama s Barnabáškami – pěti šílenými černými kočkami, které v obchodě straší. Jsou to napůl poltergeisti a rády celé dny pobíhají, plíží se, skáčou z různých vyvýšených míst a nutí tak lidi zděšeně nadskakovat a rozbíjet přitom cenné věci.

Otevřu stránku Nadace Luisiany Vedy, vytvořím si účet a vložím do něj své jméno, věk, datum narození a adresu. Fakt se snažím nedívat se na počítadlo, protože přihlášky teď, když se blíží uzávěrka, přibývají každou vteřinou.

607 918

Německo…

Anglie…

Japonsko…

Singapur…

Pro co byste zabíjeli?

Zavřu oči a začnu psát. Nemám plán. Ale po několika minutách mám pocit, jako by někdo hrubě prolomil dveře v mém srdci. Slova se valí ven, ošklivá a beztvará jako rosol. Příběhy mé mámy a jejích milenců se všemi těmi korálkovými náramky a tetováním na hrudi v sanskrtu a kytarovými demíčky s názvy jako „Neodcházej“ vydanými na SoundCloudu, které ve vás vyvolají potřebu okamžitě se spakovat. Agátina tichá laskavost i Basilova válečná zranění. Jak jsem osamělá a ztracená, jak na mě doslova padá prach, protože po dni stráveném v obchodě často zjistím, že se mi chomáčky prachu přichytávají ke tkaničkám bot i k vlasům. V tomhle mém milovaném krámku jsem jako ve vězení. Ale copak bych snad nezabíjela, jen abych se dostala ven? Někam pryč od všeho toho prachu a rzi; jen se vydat někam jinam, stát se někým jiným?

Když se konečně znova vynořím nad hladinu, abych popadla dech, a všechno si to po sobě přečtu, uvědomím si, že zním jako ukňučený pubertální Unabomber zkřížený s mrzutým panem Allnutem z Africké královny.

Právě se chystám to všechno smazat a začít znova, když jedna z Barnabášek s pronikavým zavřeštěním seskočí z biedermeierovského šatníku a přistane na stole přímo přede mnou.

Díky bohu minula klávesnici. Shodím kočku na zem, ale ona okamžitě vyskočí zpátky nahoru a s mňoukáním se začne otírat o stolní lampičku. Pokusím se ji podrbat na bradě, abych ji uklidnila, ale je pořád rozrušená a neklidná a mrská ocasem. Pak prchne někam do stínů a zmizí kdesi v uličce.

A pak to zaslechnu.

Někdo tu je. Vzadu v obchodě.

Že by v oddělení pohřebních podivností? Ne. V sekci luxusního stolování.

Nehnutě poslouchám a doufám, že se mi to jenom zdálo.

I za těch nejveselejších nocí je Starožitnictví Počátek kalné a tajemné jako obří akvárium, které už roky nikdo nečistil. A teď působí, jako by se proti mně ta samá temnota spikla a rozhodla se cosi ukrýt. Napadne mě, jestli jsem třeba nezapomněla zamknout zadní dveře do skladu po tom, co jsem vynášela smetí.

Ne. Nikdy nezapomínám.

Slyším tikání stojacích hodin připomínající nervózní ťukání nehtů o desku stolu. Ze stropu se line sípání ventilátorů. Venku se křižovatkou valí proud aut. Ozve se zatroubení.

A pak znova. Kroky.

To bude jistě Basil. Už několikrát se letos vrátil do obchodu bez ohlášení i po zavírací době, jen aby se podíval po své harmonice nebo svých Morganových stříbrných dolarech z roku 1887. Někdy si taky mumlal něco o tom, že musí rozebrat Strejdu Boba, což byla houfnice, kterou měla na starost jeho četa v Koreji. Když se to stalo naposledy a moje máma zaslechla, jak se někdo potuluje po sekci bižuterie, usoudila, že to je lupič, a vplížila se nenápadně do zbrojnice, nabila winchestrovku z roku 1873 a zamířila. Když odtamtud vyšel Basil s rukama nad hlavou, byl tak rozrušený, že z toho omdlel – ne protože mu právě málem ustřelila hlavu, ale protože zbrojnice je jeho království. Všechny pušky a pistole v našich sbírkách jsou stejně staré jako on, pomalé a svéhlavé, a kulky z nich létají všemi možnými směry, jen ne tam, kam skutečně míří. Strašně ho zdrtilo, že si máma mohla ublížit.

„Basile?“ zavolám, i když pochybuju, že by mě slyšel. Odmítá si nechat vyměnit naslouchátka, a tak pořád nosí model z devadesátých let s vybitými baterkami, což z nich v podstatě dělá hluchátka.

Jenže tohle nezní jako Basil. Jeho pohyby jsou měkké a pomalé. Tohle zní jako někdo těžký; někdo, kdo něco hledá. Možná že nějaký lupič zahlédl ceduli Zavřeno, všiml si zhasnutých světel a předpokládal, že je obchod prázdný. Možná, že si máma znova pustila pusu na špacír při čekání na své ovesné lattéčko v Grindu a všem ve frontě se pochlubila: Jo, Počátek je můj. Máme tam celé jmění ve starožitnostech, obrazech a taky špercích. Vlastně jsme něco jako Louvre uprostřed Missouri a to fakt nepřeháním.

Teď už je ve skladu. Jak se tam vůbec dostal?

Pomalu se proplížím k sadě krbového náčiní; i když v ní chybí pohrabáč, pořád jsou tu železné kleště. Popadnu je a posunu se ještě blíž, až ke dveřím, před kterými se zastavím.

Něco cítím – průvan. Pak uslyším tiché žuchnutí.

Prudce otevřu dveře a rozsvítím světlo. Čekám, že uvidím maskovaného lupiče s pytlem plným lupu vteřinu před tím, než mě přetáhne po hlavě bustou Benjamina Franklina z carrarského mramoru, které chybí levé ucho…

Já ale civím do prázdného skladu.

Světlo je jasné. Všechny věci nacpané do polic, aby tam počkaly, až je někdo vyčistí, opraví, slepí a popíše, se zdají nedotčené. Nic není převržené, nic nechybí, nic neopustilo svoje místo.

Vstoupím dovnitř a projdu uličkou až k zadnímu vchodu. Opravdu je odemčeno.

Otevřu dveře a chvíli hledím na prázdné parkoviště. Je tu jen popelnice, rozbitá dlažba a dál zpustlý les, pohlcený inkoustovou černí.

Napínám uši a snažím se zaslechnout kroky spěchající odtud nebo odjíždějící auto. Neslyším ale nic než obvyklé pulzování čínských bubnů linoucí se z Wok & Rollu a cinkání talířů v jejich kuchyni.

Zavřu dveře a zamknu je.

„Haló? Je tu někdo?“ ozve se z přední části obchodu.

S kleštěmi pořád pevně sevřenými v rukách se rozběhnu a zamířím zpátky ke vchodu. A fakt je hodlám použít na kohokoli, kdo si vymyslel tenhle žertík.

„Haló?“

Ten hlas znám. Vyděsím se tak, že zmrznu na místě.

„Je tu někdo?“

Podaří se mi vrhnout se za vitrínu s kapesními hodinkami. Nakouknu přes ni a v duchu doufám, že se pletu. Jenže nepletu.

A chci se na místě propadnout.

4

Je to Choke Newington.

Choke z rodu Newingtonů z Gladstonehillského golfového a tenisového klubu. Vypadá jako náhodný superhrdina. Ve skutečnosti se jmenuje Herbert a dokáže rozesmát každého, dokonce i ty nejzkostnatělejší učitele na Eminenské střední. Žije na obřím panství, kde stojí hlavní usedlost tak hluboko na pozemku, že ji i kolem vedoucí silnice pokládá spíš za mýtus. Jeho rodiče jsou vlivní právníci, kteří létají tryskáčem do Abú Dhabí a Londýna a v Eminence žijí jen proto, že se tady seznámili ještě jako děti. Choke jezdí v modrém kabrioletu BMW z roku 1998 s potrhanou kopií Osamělé holubice na zadním sedadle pod trapnou hromadou špinavých kraťasů na lakros a voní jako větrovka na plachetnici.

Samozřejmě bych ho měla naprosto nesnášet – jenže já ho miluju. Od školky až do třetí třídy jsme byli nejlepší kamarádi. Vzpomínám si, jak jsme si s Chokem na pískovišti hrávali na zloděje a lupiče a jak býval sladký a vždycky se se mnou dělil o své exotické obědy – brie s bagetou nebo kořeněné tuňákové rolky s wasabi hráškem. Dokonce si přišel dvakrát hrát přímo k nám, což znamená, že jsme se celé hodiny bez dozoru toulali Počátkem, předstírali jsme, že se potápíme k vrakům na dně Pacifiku a pronásleduje nás nadpřirozená chobotnice, což byli ve skutečnosti Agáta a Basil, kteří se proplétali uličkami a dumali přitom, jak se asi používá štítkovač. A pak se jednoho léta, těsně po táboře v Maine, Choke vrátil do školy opálený a se zářivě blond vlasy. Ostatní kluci mu začali říkat brácho, o přestávkách hrál americký fotbal, a i když ani pak na mě nikdy nebyl zlý, už to nebyl on. Byl jako ptáček, který si konečně všiml, že dvířka jeho klece byla vždycky otevřená a že venkovní svět je vlastně krásný.

To všechno by bylo v pohodě, bezpečně zabalené a zasunuté do minulosti v kapitolce s nadpisem Legrační přátelství z dětství, jenže já se na Chokea nemohla ani podívat kvůli katastrofě, ke které došlo před čtyřmi měsíci.

Stalo se to v pátek po škole, když jsme do sebe narazili na schodišti. Doslova. Všude kolem nás se rozlétly papíry a jeho hlava mě udeřila do brady. Já zakolísala. On upadl. Se slovy „Promiň, Chokeu“ jsem mu pomohla na nohy. Zírali jsme na sebe; připadalo mi to jako celých pět minut a pak jsem vykročila k němu jako zhypnotizovaná, protože se mi zdálo, že se mě chystá políbit. „Ou,“ vyjekl překvapeně. „Ty chceš, abych tě…“ Polila mě hrůza a já se otočila k útěku. A opravdu bych utekla – třeba až do Miami – , jenže on mě popadl za ruku, přitáhl k sobě a políbil.

A tak to šílenství začalo.

Nepřestali jsme. Ani když dolů zabloudila slečna Peabodyová, která si pro sebe mumlala něco o sýrových sendvičích. Ani když trenér Ed s pomocnou trenérkou Filomenou táhli do prvního patra čtyři obrovské síťové pytle nafouknutých gumových míčů. Jenom jsme se přikrčili do výklenku u hasicího přístroje.

Co to mělo znamenat? Dostaly se snad Chokeovi do rukou všechny deníčky, které jsem si psala od páté třídy, a viděl své jméno napsané a podtrhané na každé stránce?

Pak vstoupil ředitel Rune, který se právě po telefonu hádal se svou ženou o tom, proč utratila tři sta dolarů za květinové aranžmá na stůl, jen aby udělala dojem na příbuzné, které neviděli už čtrnáct let. A já se vykroutila z Chokeova náručí a utekla.

Když jsme se po víkendu znova vrátili, byla jsem si jistá, že se sama Země zastavila.

Jenže místo toho jsem zjistila, že náš polibek měl stejnou trajektorii jako řada špatných módních trendů. Byl jako sestřih podle hrnce, obleky ve stylu zoot, plédové punčochy, síťky na vlasy a falešné límce – vzrušující nové vynálezy, u nichž si všichni byli jistí, že změní svět. Místo toho se z nich stal vtip.

Choke se o tom polibku ani slovem nezmínil. Dokonce se na mě už ani nepodíval. A tak teď, pokaždé když ho vidím, předstírám ztrátu paměti.

„Ou, ahoj, Dio,“ říká právě teď. „Nevěděl jsem, že tady pracuješ.“

„Je to náš rodinný obchod.“

„Jasně. Vzpomínám si.“

„To ty ses tu před chvílí přehraboval ve skladu?“

Vypadá zmateně. „Co? Já jsem právě přišel.“ Mávne rukou k přednímu vchodu. „Vím, že na ceduli je Zavřeno, ale otvírací doba říká od desíti do osmi a je za čtyři minuty tři čtvrtě na osm.“

Na sobě má bílý tenisový dres. Vypadá upraveně. Já jsem celá umaštěná, v podpaží mám skvrny od potu a vlasy mám rozcuchané. Kromě toho si všimnu, že kousek od Chokeovy nohy si právě jedna z Barnabášek spletla hromádku marokánských koberců se svou bedýnkou s pískem.

„Hledáš něco konkrétního?“

Chokeovy oči zabloudí nahoru k lustru z trubiček ze zeleného murano skla, který mu visí nad hlavou jako obří jedovatá medúza.

„Slyšel jsem, že tady máte cool starožitné šperky. Sháním prstýnek. Nebo možná náramek? Pro svou přítelkyni Hailee. Znáš přece Hailee.“

Samozřejmě, že Hailee znám. Každý přece zná tu nejkrásnější holku na světě. Choke začal s Hailee chodit hned po našem polibku. Což znamená, že na rozdíl od mého byl ten její nadčasový jako vynález modrých džín.

„Jistě, máme tu široký výběr náramků, prstenů i náhrdelníků. Já mám ráda kameje newyorských debutantek z devatenáctého století a závěsné náušnice z růžového zlata ze strašidelných domů z Francouzské čtvrti v New Orleans. Můžu ti ukázat pár vybraných kousků. Máš nějakou představu o tom, kolik za ně chceš dát?“

Choke mě v podstatě vůbec neposlouchá. Všiml si obrazovky počítače.

„Ty se hlásíš na tu stáž Luisiany Vedy,“ prohlásí a prohrábne si rukou vlasy. „Já svou přihlášku poslal už první týden. Ani nevím proč. O hrách od Darkly nevím vůbec nic. A taky se strašně rychle vyděsím. Co ty?“

„Jestli se snadno vyděsím?“

„Jestli víš něco o Darkly.“

„Tak trochu.“

„Hrála jsi někdy něco?“

„Jo.“

„Kterou hru?“

„Trik se zmizením.“

Zamračí se. „To je ta, kde jsi uvězněná ve starém panství za sněhové bouře bez proudu a musíš, no, se odtamtud nějak vymotat a zachránit přitom rodinu před strašlivým zabijákem, který možná – a možná taky ne – jsi ty sama přicházející o rozum?“

„Ne, to je Pomatenec. Trik se zmizením je ten, kde jsi strážcem parku, který celou noc pátrá v lese po ztraceném klukovi, který zmizel z mámina karavanu.“

„A jo. Slyšel jsem, že ta je fakt děsivá.“

„To je.“

„A proč vlastně?“

„Příručka pro hru výslovně trvá na tom, že se musí hrát v noci. Venku. Je tam malé černé Darkly rádio, přehrávající hudbu, která přeskakuje, takže máš pocit, jako bys byl v jiné dimenzi. Takové, kde se může stát cokoli. Ale příběh, který hra vypráví – zamotané tajemství, které se ti odkrývá prostřednictvím karet, kostek a obálek a ve kterém záleží na štěstí stejně jako na dovednostech – , ten s tebou zůstane navždy. Začneš si pak klást otázky o světě, v němž žiješ, i o lidech, které miluješ. Cítíš pouto k ostatním hráčům. Nikdy na ně nezapomeneš. A pak jsou tu taky zkazky o pár šťastlivcích, co vyhráli.“

„Jsou prokletí, že jo?“

„Nebo vyvolení. Nikdo neví, co z toho je pravda. Vlastně jsme měli originál.“

Okamžitě se mi zahanbeně sevře břicho. Zním, jako bych se na něj snažila udělat dojem. A taky jako jeden z těch nadšenců, co to s Darkly fakt přehání. Chmury, tak se jim říká – posedlí fandové, obvykle mladé ženy, které se ukrývají v kalných koutech internetu, kde vztekle diskutují o tom, jak vražedná mašinerie machistického kapitalismu zničila Luisianu Vedu a jak by, nebýt brutálního nátlaku, stálo její jméno na stejné úrovni s Waltem Disneyem.

Ale Choke se s úsměvem sklání nad pultem a modré oči má jasné. Z jeho dechu cítím vůni máty.

„Počkat. Vy jste měli originál od Darkly? Kdy?“

„Pořádali jsme každoroční sběr odpadu, kdy lidi z celého Missouri vyhazovali svoje krámy do toho obřího fialového kontejneru, který jsme měli na měsíc přistavený před obchodem.“

„Ajo. Pamatuju si, jak o nich s tvojí mamkou dělali rozhovory nějací reportéři.“

Cítím, jak mi hoří tváře. Pomyšlení na to, že Choke viděl nechvalně známé Gigiiny klipy v místních zprávách – kdy lezla do kontejneru a vytahovala z něj hnusné obrazy a svícny – , mi vezme slova. Ale pak si všimnu, jak mě nakloněnou hlavou pobízí, abych pokračovala.

„Když mi bylo deset, někdo tam vyhodil takový obrovský pytel na odpadky. Bylo v něm staré oblečení pro mimina. Ale mezi všemi těmi bryndáky a dekami jsme našli i hru od Darkly. Trik se zmizením. Když tuhle hru v roce 1973 vydali, byla naprostý hit. Prodalo se jí sto padesát tisíc kopií. Ale tohle nebyla jenom hra. Byl to jeden z Luisianiných prototypů. Jeden ze tří, které vyrobila vlastníma rukama.“

„Nekecej.“

„Je to, jako by člověk ve sklepě našel obraz od Basquiata, co? Zkoušeli jsme najít toho cvoka, co ji vyhodil, protože musíš být šílený, abys měl v ruce originál od Darkly a strčil ho k hromadě starých pyžam. Dokonce jsem chtěla dát inzerát, abychom toho majitele našli. Ale máma nesouhlasila. Chytly jsme se kvůli tomu. Nakonec mě přesvědčila, že nejlepší bude si ji zahrát. K tomu byla přece určená; ne k tomu, aby ji někdo dal za sklo nebo si ji vystavil někde na stěně. A tak jsme si to léto vypůjčily karavan, udělaly si výlet ke Grand Canyonu a každou noc hrály Darkly. Tábořily jsme pod hvězdami a spřátelily se s pár cizinci. Bylo to nejlepší léto mého života.“

Choke se usměje a založí si ruce na prsou. „Pročpak?“

Jenom se na něj podívám.

„Do toho, Dio!“ vykřikne máma.

Podívám se přes hrací desku do jejích rozzářených očí a pak natáhnu ruku a zatočím šipkou na černém ciferníku. Zavíří – a zastaví se na otazníku.

„Hádanka,“ oznámí někdo.

Pokusím se uklidnit své nervy a sejmu horní kartu z černého balíčku. Máma otočí červené přesýpací hodiny a položí je na piknikový stolek. Obrátím kartu. Je na ní akvarelová skica se slovy hrubě vyřezanými do kmene stromu.

„Quercus – toť dáma, co sokola zdraví,

když v devět hodin západ slunce pálí.

Spočívá. Hledej ji tam, kde věčně spí.

Malíček chybí, kroky se nevzbudí.“

„Další nesmysly.“

„Mám z toho husí kůži.“

„Psst,“ ozve se máma. „Dia na to přijde. Jen se dívejte.“

„Třicet vteřin.“

Slova vyvolávají obrazy. Zavřu oči a sleduju, jak probíhají mentálním obrazem mapy Darkly vyřezané a namalované na desce: osm tábořišť, čtyři vyhlídky, třináct stezek, devět cizinců tábořících v parku, jedna řeka. Co se jen stalo tomu klukovi?

„Už když byly Die čtyři roky, ptávala jsem se jí, kam jsem dala klíče od auta. A vždycky to věděla.“

„Patnáct vteřin.“

„Říkám jí můj malý rentgen. Vidí i to, co nikdo jiný nedokáže.“

„Deset vteřin.“

„Měli by ji poslat do vesmíru. Určitě by tam našla inteligentní život.“

„Může tuhle věc fakt někdo vyhrát, nebo je to jen k tomu, aby nás to vystrašilo?“

Quercus. Latinský název pro dub. Dáma, to je žena.

Najednou mě něco napadne. Popadnu balíček s doplňky k Triku se zmizením a probírám se podivnými předměty v něm: rám obrazu se znetvořenou tváří, korálkový růženec, rozbité hodinky Timex. Ne, ne. Vytáhnu plastový strom, takový, jaký se používá u modelů železnice, se dvěma tenkými větvemi zdviženými k nebi – aby pozdravily sokola? Vezmu si baterku a otevírací nůž, zasadím kmen stromu do malé dírky uprostřed desky, rozsvítím baterku a umístím ji přesně na deváté hodině – jako slunce při svém západu. Zamířím paprskem přímo na strom.

Spočívá. Hledej ji tam, kde věčně spí.

A opravdu, stín, který vrhá na hrací desku, připomíná ženu s rukama zdviženýma nad hlavou a roztaženými prsty.

Malíček chybí, kroky se nevzbudí.

Otevřu nůž a říznu jím do herní desky přesně v místě, kde by se na pravé ruce stínu nalézal malíček. Dřevo je měkké a snadno se poddává.

„Co to dělá?“

„Ničí tuhle cennost…“

„Dva miliony babek právě spláchnuto do záchodu.“

„Psst,“ ozve se máma.

„Tři vteřiny.“

Odstraním vyříznutý kousek dřeva.

„Dvě – “

Někdo zakřičí.

„Tam uvnitř něco je!“

Vytáhnu skrytý předmět: malou tenisku vyřezanou ze dřeva a natřenou krvavě rudou barvou. Okamžik šoku. A pak jsou všichni na nohou – a jásají a objímají mě, jako bych byla nějaká hrdinka, jako by tohle všechno bylo skutečné a nešlo jenom o hru.

„Já vám to říkala,“ zasměje se máma.

„Cože?“ vyhrknu. Uvědomuju si, že Choke se mě právě na něco zeptal.

„Co se stalo tomu klukovi z Triku se zmizením? Jako, kdo ho unesl? Nakonec jsi to vyhrála, ne?“

Zavrtím hlavou. „Vlastně ne. V Utahu máma potkala svého třetího snoubence. Darryl měl raději večery s bitvami kapel v zapadlých barech než hraní her. Dokonce ani Darkly. A kromě toho, i kdybych vyhrála, nemohla bych ti to říct. Mezi lidmi, co vyhráli Darkly, je nepsaná dohoda, že nikdy neodhalí, co se ve hře stalo.“

Choke se zamračí a zvědavě se podívá po okolních regálech. „Tak kde ji máte?“

„Prodali jsme ji, abychom si udrželi obchod.“

Vypadá rozrušeně. Otevře ústa, nejspíš aby se zeptal, jaká máma by si nechala proklouznout mezi prsty takový dar z nebe, jako je originální Darkly. Jenže vtom mu zazvoní telefon.

„Ahoj, mami. Aha, dáš mi minutku, právě jsem – dvě kila, italský řezník. Dobře. Vlastně jsem se napřed zastavil u –“ Podívá se na mě, mrkne na hodinky a omluvně se zašklebí. „Jo, hned vyrazím.“

Choke zavěsí a odšourá se ke dveřím. „Promiň, Dio, musím běžet. Máme tam ošklivou krizi – hosté dorazili na party a my nemáme dost wagyu hovězího. Zastavím se někdy jindy, dobře?“

Dveře se s cinknutím zavírají.

Stojím tam jako zařezaná. Připadám si hloupě a trapně, jako bych jela s Chokem ve výtahu a bez nějakého velkého přemlouvání se úplně svlékla, zatímco on zůstal oblečený, a teď prostě odešel s hvízdáním do vstupní haly.

Když se odlepím od pultu a vrhnu se ke dveřím, abych zamkla, zahlédnu ještě Chokea v jeho BMW, okýnko stažené a ve tváři líný úsměv. Pak mu na semaforu naskočí zelená a je pryč; odfrčí si za svým tenisem, Hailee a k jednohubkám z wagyu hovězího. A já tu zůstanu opuštěná, s naftalínovými kuličkami, prachem a věšáky na kabáty.

Zmocní se mě šílené, vroucí odhodlání. Já tuhle stáž vyhraju. Zjistím, o co téhle nadaci jde. Řeknu těm lidem, ať už jsou kdokoli, kdo byla Luisiana Veda a co znamená pro své fanoušky, aby je už nikdy nenapadlo přijít s tak vlažnou pozvánkou a přilepit na ni její jméno. Dostanu se z tohohle obchodu – a z tohohle života.

A v tu chvíli si všimnu počítače.

Přihlouple na něj zírám a přemýšlím, jestli se mi to všechno nezdá, jestli jsem se třeba nepraštila do hlavy – tak jako Agáta při své bouračce, ze které se probrala s myšlenkou, že je pořád rok 1980.

Jedna z Barnabášek sedí na klávesnici a upřeně si mě měří.

Vrhnu se k ní a odstrčím ji.

Ne, ne –

Zmáčknu obnovit, smazat, obnovit. Zkusím se znova zaregistrovat a vyčistit mezipaměť. Jenže pokaždé se mi vrátí ta samá zpráva, neodbytná jako můj vlastní odraz, který nemůžu nikdy předběhnout.

„Nee!“ vykřiknu.

Připadá mi, jako by se obchod zatřásl strachy a pak kolem mě ztuhl.

Děkujeme za odeslání vaší
přihlášky nadaci Luisiany Vedy.
Brzy se vám ozveme.

5

O dva měsíce později všichni v Počátku pracujeme přesčas, abychom stačili přelepit cenovky na nábytku pro letní padesátiprocentní výprodej.

„Svatá makrelo,“ zamumlá Basil.

Agáta zalapá po dechu. „Tohle je tak…“

„Vypadá to jako oficiální úmrtní oznámení z Western Union.“

Máma vykoukne zpoza lampy. „Ach ano. To vlastně přišlo včera Die.“

Moc si jich nevšímám, protože mám plné ruce práce s přemisťováním masivního totemového sloupu z padesátých let z tábora Windswept v Adirondacks ze zadní části obchodu do přední. Jako jediný zaměstnanec se zdravými zády – máma má od chvíle, kdy Sluder přestal volat, skřípnutý nerv – tu tahám těžké krámy celý den, abych krámek přeuspořádala tak, aby vypadal „svěže“, i když ve spojení s Počátkem to slovo tvoří oxymóron.

„Dio, pojď sem a otevři to. Zdá se, že Dracula se už nemůže dočkat, až mu dáš vědět.“

„Já na tvým místě bych…“

Odložím totem a přejdu k přednímu pultu, kde Agáta, Basil i Gigi pečlivě pod lampou zkoumají těžkou černou obálku.

Slečna Arkadie Gannonová je na ní napsáno křiklavě rudým písmem.

Když si přečtu zpáteční adresu, zastaví se mi srdce.

Roztrhnu obálku a vytáhnu tvrdou černou kartu.

Gratulujeme, Arkadie Gannonová!

Byla jste vybrána pro letní stáž
v nadaci Luisiany Vedy.

Prosím, hlaste se 3. června v 6:00 ráno přesně
na mezinárodním letišti v St. Louis,
odkud se letecky přepravíte
do sídla společnosti Darkly.

Londýn, Anglie

Jsem tak ohromená, že se nemůžu ani hnout.

To nemůže být pravda. Někdo si se mnou ošklivě pohrává.

„Co je to?“

„Dio?“

Agátiny modré oči zpoza brýlí v obavách zamrkají. „Ona přece není…“

„Rozhodně souhlasím,“ přikývne smrtelně vážně Basil. „Tohle je, jako by si Dia právě přečetla: ‚Jménem Armády Spojených států vás bohužel musím informovat, že váš otec byl zabit v akci.‘ Tak se to dělávalo. Jenom se zaměnila slova podle potřeby na ‚padl do zajetí nepřátelských sil‘ nebo ‚je pokládán za mrtvého‘.“

Gigi popadne kartu a přimhouří oči, zatímco já se vrhnu k počítači a otevřu tu stránku.

Děkujeme všem, kdo se přihlásili na letní stáž Luisiany Vedy.
Níže s dovolením uvádíme letošní vítěze.
Prosíme vás, abyste jim poskytli potřebný prostor a soukromí.

Poe Valois III. – Paříž, Francie, 17 let

Franz-Luc Hoffbinhauer – Berlín, Německo, 17 let

Cooper Minová – Washington, D.C., USA, 17 let

Torin Kellyová – Dublin, Irsko, 17 let

Everleigh Aradóttirová – Reikjavík, Island, 17 let

Mouse Bonetti – Lagos, Nigérie, 17 let

Arkadie Gannonová – Eminence, Missouri, USA, 17 let

6

„Do Londýna? Na celé léto?“ křičí máma. „Odjíždíš za dva týdny? Když už jsi v tom, co se třeba rovnou přidat ke kolonizátorům Marsu a nechat se uznat za dospělou?“

Prostíráme stůl k večeři. Gigi je tak rozrušená, že připravila osm skleniček, čtyři misky na polévku a pět salátových vidliček, i když se jenom chystáme sníst si ve dvou donesené jídlo z Wok & Rollu.

„Jak jsi na tu stáž vůbec přišla? On tě někdo oslovil?“

„Ne. Přihlásila jsem se. Stejně jako tisíce dalších lidí.“

„A jak víš, že to není nějaký podvod a že se nepokusí z nás jenom vytáhnout peníze?“

„Nikdo z nás nic vytahovat nehodlá, mami.“

„Vzpomínáš si na Trik se zmizením? Copak to nevidíš? Někdo teď vyleze z úkrytu, řekne, že je to jeho a že mu dlužíme majlant.“

„Tohle s námi nemá co dělat, mami.“

Ale Gigi se jen sesune na židli u stolu a s rudou tváří hledí před sebe do prázdna. Vím, že její panika nemá co dělat s tím, že odjíždím, ale spíš s tím, že jí Sluder neodpovídá na esemesky. Bojí se, že bude zase sama, a moje stáž v Darkly je shodou náhod nová zářivá cetka v jejím dosahu, na kterou dosáhne a může ji zkusit roztříštit o zeď.

„Co tam budeš celé dny dělat? Není ta Luisiana už náhodou mrtvá?“

„Jde o její nadaci. Budu se tam učit o dražbách současného umění a o tvorbě a výrobě deskových her.“

Tohle je lež. Vlastně vůbec netuším, co tam budu dělat. Naštěstí je ale Gigi příliš ponořená do svého vlastního neštěstí na to, aby si všimla, jak podezřele to celé zní.

„Nemůžeme si to dovolit.“

„Všechno to platí oni. A dostanu týdenní stípko.“

„Budu muset do obchodu najmout další dva lidi.“

„Basil už vyvěsil inzerát v domě s pečovatelskou službou. Tento týden bude mít pohovor se dvěma lidmi.“

Zdá se, že Gigi mě vůbec nevnímá a dál si ohryzává nehty. „Ne. Je mi líto, Dio. V létě tě potřebuju v obchodě. Musíme vyklidit ten sklad u bojleru a pak je tu dalších milion věcí, co musíme zařídit, a…“

„Ne, mami.“ Vztek, když už se dostaví, mi připadá, jako když se pořádně rozmáchnete sekerou proti dávno mrtvému stromu. „Protože já celé noci nespím, abych zaplatila tvoje účty, opravuju tvoje chyby v účetnictví a v žádostech o půjčky, platím daně a snažím se, abychom o všechno nepřišly a neskončily na ulici, a kvůli tomu propadám ve škole u všech testů a každý den usínám v autobuse. Takže se teď vážně moc a moc pleteš, mami. Já tam pojedu!“

Gigi na mě zírá, jako bych právě vystřelila z pistole centimetr od jejího čela.

Začíná nabírat.

„Ale Londýn je tak strašně daleko,“ šeptne nakonec.

7

Vedina sedmička, tak nám říká internet.

Potom, co oficiálně zveřejnili naše jména, se přímo roztrhne pytel s online spekulacemi o tom, kdo vlastně jsme a proč jsme vyhráli.

Jsou to zázračné děti? Geniální náctileté objevy? Jak jenom tihle náhodní, tajemní mladí lidé, o kterých nikdo nikdy neslyšel, porazili šest set tisíc dalších? Byla to nějaká Darkly loterie? Tahali snad náhodná jména z klobouku? Nebo to jsou protekční děcka na steroidech – třeba potomci nejmocnějších utajených rodin planety?

„Pourquoi ces gens?“ zavrčí francouzský influencer na tiktoku a střihne na hrubě nakreslené panáčky, kteří nás představují a kteří mají namísto tváří sedm tancujících otazníků.

Čtu a sleduju každý příspěvek v desítkách různých jazyků a na stovkách kanálů, plná rozpaků a nevíry, jako bych se vznášela nad vlastní hlavou v nějakém paralelním vesmíru. Protože ta Arkadie Gannonová, kterou tam rozebírají – jako by byla nějaká protivná, sebestředná hvězdička z populárního televizního dramatu – se mnou nemá vůbec nic společného.

Jedna z fám, která začala nabírat na otáčkách pouhých pár dní po oznámení, prohlašuje, že nikdo z nás vůbec neexistuje a že si nás jen vymysleli, aby mohli nafouknout cenu her od Darkly. To všechno kvůli tomu, že celá naše sedmička jsou nevidění, jak to pojmenoval někdo na X, to jest lidi, kteří se rozhodli – ať už kvůli duševnímu zdraví, soukromí, nebo jiným osobním důvodům (což je v mém případě to, že mám na krku celé obrovské starožitnictví) – nezanechávat za sebou žádné stopy na internetu.

To jsem si už samozřejmě všimla, když jsem se bez úspěchu snažila najít alespoň drobek osobních informací o lidech, se kterými budu celé léto pracovat – lidí, jejichž jména jsou tak neprůhledná, jako by je vymyslela sama Luisiana Veda.

Poe. Franz-Luc. Cooper. Torin. Mouse. Everleigh.

Jsou jako neviditelné trezory, které se nedají odemknout žádným výzkumem. Dokonce ani hledání jejich příjmení a měst, odkud pocházejí, nevede k žádným známým informacím o jejich rodinách, jenom stránkám s obecnými kecy a obskurním genealogickým záznamům o lidech, kteří žili před stovkami let.

K něčemu konkrétnímu mě dovede jenom Valois – Poe-François Valois je curyšský finančník, který je předsedou a ředitelem různých mezinárodních společností obchodujících s nemovitostmi.

Když nemám k dispozici nic konkrétního, vymýšlím si pro každého z těch lidí zářivé osobnosti, tváře, oblečení i mamutí IQ, což mi nahání ještě větší hrůzu.

Jak jsem jenom mohla vyhrát jako jedna z nich?

Pokud jsem se třeba potají modlila, aby se moje nově nalezená sláva promítla do příjemnějších zážitků na Eminenské střední, čeká mě zklamání. Moje výhra je asi tak důležitá jako to, že zatéká do střechy tělocvičny.

Sice tu a tam zahlédnu, jak na mě lidi zírají a šeptají si přitom, ale spíš se jen s vytřeštěnýma očima a v šoku ptají jeden druhého Proč ona? Jako, proč ze všech lidí zrovna Nana? Jako vážně? Funguje ještě vůbec meritokracie?

„Nadace Luisiany Vedy je zjevně jenom program pro lidi, co se blíží konci svých dnů,“ žertuje pár lidí v autobuse.

Jednou po škole, když procházím přes dvůr, se střetnu pohledem s Chokem Newingtonem. Dívá se na mě s výrazem, který obvykle nemívá. Vypadá vážně, vlastně skoro naštvaně. Je snad taky rozmrzelý, že jsem vyhrála, a zlobí se nad tou nespravedlností?

Jenže pak ho uchvátí proud jeho přátel a Hailee a on je – pryč.

8

Ne že bych měla zrovna čas si s tím vším lámat hlavu.

Čeká mě vyplňování devětaosmdesáti stránek formulářů psaných drobným písmem. Souhlas rodičů, zřeknutí se odpovědnosti, lékařské posudky, včetně dvaatřiceti stránek něčeho nadepsaného Pos. psych. stavu 3 – všechny musí podepsat rodič nebo zákonný zástupce.

Člověk jménem Nile Raiden, seniorní advokát v kanceláři na Derringer Street – význačných odborníků na globální právo, jak tvrdí strohá webová stránka téhle londýnské firmy – mi posílá ledově odtažitý e-mail, v němž stojí, že „nedodržení termínu pro odevzdání všech přiložených formulářů povede k okamžitému ukončení stáže. Padělání, klamání a snaha o utajení podstatných skutečností budou rovněž důvodem k rozvázání spolupráce. Pokud vám cokoli z výše uvedeného nevyhovuje, prosím, informujte mě a nabídka stáže bude postoupena náhradníkovi.“

Na své fotografii vypadá Nile Raiden jako štíhlý, vážně se tvářící muž s krátce střiženými kaštanovými vlasy, pronikavým pohledem a nijak zvlášť výraznou tváří. Jeho životopis je však spletitý a rozsáhlý. Více než dvacet let zkušeností v advokátní praxi. Široká škála případů z oblasti trestního práva, práva duševního vlastnictví, dědického práva, případy podvodů a pomluv. Rok uvedení do Královské rady: 2006. Rok přijetí do advokátního stavu: 2001. Jeho otec, Wood Raiden, je jedním ze zakladatelů firmy.

Je to celé strašně intelektuální a noblesní – na hony vzdálené světu Eminence a mně samotné. Cítím, že tady není žádný prostor pro chybu, a tak si dávám pozor na to, co dělám.

Všechny formuláře vyplním sama. Pak si domluvím schůzku se svou dětskou doktorkou, aby mi vystavila potřebné papíry. Naštěstí je buď přepracovaná, nebo toho za poslední dobu zažila až příliš, protože nijak nerozporuje ani ty bezostyšně znepokojivé otázky, jako třeba „Cítili jste někdy potřebu upozornit úřady na pacientovy sklony k násilí? Pokud ano, popište prosím situaci .“

Vyplněné dokumenty mám schované v zamčené skříňce pod postelí, kde čekají na chvíli, kdy bude máma opravdu duchem mimo.

Gigi Gannonová se dokáže náhle soustředit. Zničehonic si nasadí brýle Groucho Marxe a na celé hodiny se s neochvějným soustředěním vrhne do studia čehokoli – nájemní smlouvy, historie restaurování starožitností, vzoru propletených růžových keřů v intarzovaném dřevě stolku z doby Ludvíka XIV. – jen aby našla drobounkou chybičku, která všem ostatním unikla. Zakousne se do ní a celé dění pak dramaticky zakončí, přičemž stojí pevně jako Mojžíš ohlašující výbušnou existenci jedenáctého přikázání.

I když už o tom tématu nemluví a zůstává zticha pokaždé, když se zmíním o své letní nepřítomnosti v obchodě, cítím, že to v ní pořád vře. Rozhodně by uvítala, kdyby se našel pádný důvod, abych nikam nejela.

A důvody tu jsou. Smlouvy jsou vyčerpávající a jednostranné a v případě, že by ve známém či neznámém vesmíru mělo k čemukoli dojít, dávají všechna práva nadaci Luisiany Vedy. Úplně všechna.

Všechny telefony, notebooky, tablety a záznamová zařízení musejí být hned po příjezdu odevzdány. Tyto osobní předměty budou navráceny po ukončení stáže. Komunikovat se členy nejbližší rodiny a přáteli lze prostřednictvím e-mailu ve vyhrazeném počítačovém centru, které je součástí vybavení Derringer Street.

A přesto, i když uvážíme tohle všechno, zvlášť vyčnívá jedna podmínka. V sekci Q na straně 37 „Smlouvy o profesionálním zaměstnání“ se za odstavcem o odpovědnosti za škody na majetku píše: A pro všechny zde zúčastněné strany tímto já, Arkadie Gannonová, zprošťuji Nadaci veškeré odpovědnosti v případě své smrti, dekapitace anebo rozčtvrcení.

Trochu to všechno prozkoumám a

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Darkly.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.