Refurinn

Published by arrangement with Salka, Iceland.
www.salka.is

Liška

Sólveig Pálsdóttir

Odpovědná redaktorka: Gabriela Boška

Překlad (z anglického překladu): Martina Bártová

Jazyková korektura: Alena Klementová

Jazyková konzultace: David Šimeček

DTP: Lenka Pavlisová

Obálka: Lenka Pavlisová (dle originálu publikace)

Cover design by Salka

Copyright © ZONER a.s.

Vydání první v roce 2025. Všechna práva vyhrazena.

Zoner Press

Katalogové číslo: ZRE2504

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být reprodukována ani distribuována žádným způsobem ani prostředkem, ani reprodukována v databázi či na jiném záznamovém prostředku či v jiném systému bez výslovného svolení vydavatele s výjimkou zveřejnění krátkých částí textu pro potřeby recenzí.

Dotazy týkající se distribuce směřujte na:

Zoner Press

ZONER a.s.

Nové sady 18, 602 00 Brno

tel.: 532 190 883

e-mail: knihy@zoner.cz

www.zonerpress.cz

www.facebook.com/Zonerpress

www.instagram.com/zonerpress_redakce/

ISBN epub: 978-80-7413-663-4

ISBN mobi: 978-80-7413-664-1

Tahák výslovnosti islandských znaků, jmen a místních názvů objevujících se v knize:

æ – [aj]

ð – jako th v anglickém that

ö – jako německé ö

Sólveig Pálsdóttir – [soulvejch paulstouhtir]

Höfn – [höpn]

Guðgeir – [kvuðkejr]

Thormóður – [θormouður]; θ se vyslovuje jako v anglickém think

Sveinn – [svejtn]

Matthildur – [mahthiltur]

Gröf – [kröf]

Særós – [sajrous]

Snorrabraut – [snorrapröjt]

Bröttuskriður – [pröhtuskriður]

Hornafjörður – [hortnafjörður]

Vatnajökull – [vahtnajökutl]

Ísleifur Árnason – [ístlejvur aurtnason]

Ragnhildur Tryggvadóttir – [raknhiltur trikvatouhtir]

Ve tmě před sebou viděla vířit jen bílé vločky. Hlavou jí prolétlo, že je načase to vzdát. Vydat se všanc bouři a dovolit sněhu, aby ji zasypal, dokud zcela nezmizí pod jeho příkrovem. Mohla by se nechat ukolébat do bezvědomí, než ji doženou. Mohla by dovolit mrazu, aby ji uspal, a pak snít o cestě domů, za teplem. Podívala se do zrcátka a při pohledu na svůj oteklý obličej, pomalu hnisající rány a neohrabané stehy zasténala.

„To zvládnu,“ zašeptala si pro sebe a cítila, jak se jí vrací odhodlání. „Vrátím se domů,“ řekla si tentokrát už nahlas, když autem zacloumal poryv větru. Sevřela volant tak pevně, až jí zbělely klouby na rukou, a opatrně sešlápla plyn.

1

Muž na sedadle vedle ní vypadal přátelsky. Měl světlé vlasy, hustý, ale upravený plnovous a v jedné ruce držel papírový kelímek s kávou. Očima těkal od okna k opěradlu sedadla před sebou a zase zpátky. Jako by se stejně jako ona snažil udržet stroj silou vůle v klidu. Po deseti minutách letu zasáhly letadlo turbulence. Nejprve se jen chvělo, pak se prudce zakymácelo a nečekaně ztratilo výšku. Sajee chňapla po opěrce, ale místo ní chytila mužovu ruku tak prudce, až se polil horkou kávou.

„Promiňte,“ vyhrkla. Pustila ho a sevřela ocelovou opěrku sedadla. Muž vytáhl z kapsy na sedadle ubrousek a setřel jím většinu rozlité kávy. „Nespálil jste se?“ zeptala se zahanbeně. „Já vám tu košili vyčistím.“

„Jsem v pořádku,“ ujistil ji s okouzlujícím úsměvem. Byl velmi pohledný, ale z jeho tváře se nedalo nic vyčíst. Vlasy po stranách měl střižené hodně nakrátko, zbývající byly delší a ofina mu padala do čela. Zvědavě si ji prohlížel. „Mluvíš islandsky?“

„Jen trochu,“ zamumlala, i když to byla lež. Islandsky mluvila plynně, ale kvůli ústům jí bylo často špatně rozumět. Navíc dokud nebude mít pevnou půdu pod nohama, neměla odvahu mluvit vůbec.

„Cestuješ sama?“ zeptal se a naklonil se k ní.

Opatrně přikývla. Nebyla si jistá, zda je již připravená se na sedadle začít hýbat.

„Co tě v této části roku přivádí na východ?“ zeptal se zdvořile, aniž by se zdálo, že by chtěl vyzvídat.

„Práce,“ vyhrkla.

„A kde?“

„V kosmetickém salonu.“

„Vážně? V Höfnu?“

„Ano.“

Povzbudivě se na ni usmál. „Neboj, za chvíli je to za námi. Dýchej zhluboka a uvolni se,“ uklidňoval ji a hladil ji přitom po ruce. „Nebojuj s tím. Přizpůsob se pohybu letadla.“

Snažila se ho poslechnout, ale vydržela jen do chvíle, než se letadlo začalo zase třást.

S každou další odhozenou lopatou se bílá stěna podél schodů vedoucích k olivově zelenému dvoupatrovému domu na hlavní třídě v Höfnu zvyšovala. Bývalý vrchní policejní inspektor z Reykjavíku, Guðgeir Fransson, si pronajal byt v přízemí. Byt byl velký tak akorát pro jednoho. Nízký strop mohl na vyššího člověka působit klaustrofobicky. Popravdě trochu připomínal sklep, ale i tak považoval Guðgeir za štěstí, když se mu ho podařilo získat. Město Höfn totiž kvůli rostoucímu přílivu turistů trpělo nedostatkem bytů.

Minulé léto dorazili v rekordních počtech a v následující sezóně se očekával další nárůst. Každý, kdo měl volný pokoj, ho pronajímal. Nicméně v tuto chvíli jich ve městě ještě moc nebylo. Letošní zima patřila k těm drsnějším a jaro bylo zatím v nedohlednu.

Toho únorového rána přišlo nezvyklé oteplení. Sníh změkl a ztěžkl a jeho odklízení bylo náročnější než kdy jindy. Guðgeir dřel ze všech sil, jako by chtěl vytvořit nový rychlostní rekord v odklízení sněhu. Fyzická námaha mu pomáhala cítit se psychicky lépe. Každý den, od okamžiku, kdy se přestěhoval do tohoto poklidného pobřežního městečka asi den jízdy od Reykjavíku, se snažil věnovat nějaké fyzické aktivitě. Chodil plavat, vyrážel na dlouhé procházky, a když to počasí dovolilo, běhal. Potřeboval se unavit, aby mohl večer usnout vyčerpáním. Jakmile hned neusnul, začal přemýšlet o svém dřívějším životě a o tom, jak moc mu chybí. Dlouho do noci se mu místo spánku honily hlavou myšlenky a on si představoval, jak vedle něho spí jeho milovaná. Tak moc toužil po teple jejího těla.

Sajee nebyla na cestování letadlem zvyklá. Vlastně nebyla zvyklá na cestování vůbec. Po dlouhé pouti ze Srí Lanky až na Island byla tohle teprve její druhá velká cesta. Celá konstrukce letadla se teď chvěla a světla na stropě blikala. Slyšela, jak cestující lapají po dechu a děti naříkají. K tomu se z reproduktorů přidal hlas pilota. I když nedokázala zachytit jednotlivá slova, cítila ve vzduchu napětí, které jeho hlášení vyvolalo. Letadlo prudce kleslo, ostře se naklonilo a pak začalo tak rychle stoupat, až se celé třáslo.

Jednou rukou stále pevně svírala opěrku a druhou vytáhla z kapsy sedadla před sebou papírový sáček, do něhož vyzvrátila zbytky sendviče, který snědla na letišti v Reykjavíku. Zatímco zvracela do sáčku, cítila, jak se jí muž vedle snaží oběma rukama přidržet vlasy. Ze zbytku letu si už moc nepamatovala. Když konečně s drncáním přistáli na letišti v Höfnu, ozývalo se v kabině jen naříkání motorů a skřípot kol podvozku na asfaltu. Dětský pláč ustal a dospělí zůstali strnule sedět na svých místech. Letadlo se pomalu blížilo k letištní budově, a jakmile zastavilo, ozval se potlesk.

Když spolu s dalšími pobledlými cestujícími čekala na svůj kufr, přistoupil k ní její spolucestující. Hned se začala cítit provinile, když uviděla pod napůl rozepnutým kabátem jeho košili s hnědou skvrnou od kávy.

„Můžu tě někam odvézt?“ zeptal se.

Sajee to tak zaskočilo, že ho automaticky odmítla ve své rodné řeči. Když si uvědomila, co řekla, opravila se. „Ne, děkuju. Mají mě tu vyzvednout,“ odpověděla islandsky. „Moc se vám omlouvám za tu košili.“

Muž se zasmál a chtěl na to něco říct, ale přerušila ho postarší tmavovlasá dáma.

„To bylo otřesné,“ supěla. „To letadlo neměli v Reykjavíku vůbec nechat vzlétnout!“

Hned se k ní přidali i ostatní cestující a hlasitě se po takovém traumatickém zážitku dožadovali odborné pomoci. Muž vytáhl z kapsy vizitku a podal ji Sajee.

„Děkuju,“ řekla a podívala se na kresbu domu s výhledem na modré moře. Zastřešený vchod do domu byl pěkně řešený a zdobily ho velké nádoby s květinami.

„Máš problémy to přečíst?“ zeptal se a Sajee přikývla. „Vedu tady v Höfnu penzion, který se jmenuje Penzion u moře. Kdybys potřebovala, přijeď za mnou,“ zašeptal. „Jmenuju se Thormóður.“

„Děkuju,“ odvětila Sajee a poodstoupila. Byla si jistá, že musí nepříjemně zapáchat. Na svetru a na pestrobarevné šále kolem krku měla ještě zvratky. Když se konečně objevil její velký černý kufr, ještě mokrý od sněhu, vzdálila se na toalety. Ulevilo se jí, že ji takhle neuvidí nikdo z její nové práce. Sundala si šálu i svetr a nad umyvadlem se pokusila co nejlépe umýt. Učesala si havraní vlasy a z kufru si vyndala čisté oblečení. Když už konečně měla pocit, že vypadá dost reprezentativně, vyšla ven, ale příletová hala byla tou dobou již téměř opuštěná. Za oknem viděla svého spolucestujícího z letadla stojícího u land roveru. Vedle něho postávala ta tmavovlasá, rozčilená, pořád ještě mluvící dáma. Muž se tvářil rezignovaně, nakonec nasedl do auta a odjel. Netrvalo dlouho a před letištní budovou zůstalo jen jediné auto.

V Höfnu nebyly sice závěje sněhu ničím neobvyklým, ale letošní zima byla i tak mimořádná. Sněžit začalo už zkraje podzimu, jen několik týdnů poté, co Guðgeira po mnoha strastiplných měsících hledání práce přijala malá bezpečnostní agentura. Na směnách se střídal pouze se dvěma dalšími zaměstnanci a téměř nikdy se nepotkávali. Guðgeir si nebyl jistý, zda se začínající firma vůbec udrží nad vodou do konce roku, ale výplatu zatím dostával včas. Jeho rodina zůstala v Reykjavíku, v řadovém domku ve čtvrti Fossvogur.

Nejraději by ten dům prodal po hrůze, která se tam odehrála. Jeho kolega a kamarád Andrés se stal obětí vraha, po němž pátrali. Jenže Guðgeirova žena Inga nebyla na takový krok připravená. Alespoň ne dokud nebylo jisté, zda spolu zůstanou.

Prohlásila, že je to jen dům a betonové zdi žádné vzpomínky nemají. Naopak, jsou to lidé, kteří mají pocity, a to oni se musí vyrovnat se svými emocemi po událostech, které se tam odehrály.

Několik týdnů se držel stranou. Schovával se v pronajatém pokoji za městem a domů se vrátil, až když ta nejhorší bouře polevila. Snažili se navázat tam, kde skončili. Pokoušeli se chovat, jako by se nic nestalo. Jako by k žádné zradě nedošlo, když byl poprvé a naposledy Inze nevěrný. Vteřinové selhání úsudku spustilo sérii děsivých událostí, jejichž konec byl stále v nedohlednu.

Celá situace v nich však vyvolávala příliš mnoho bolesti, než aby spolu dokázali mluvit, a tak se jejich rodinný život změnil v chabou napodobeninu toho, čím kdysi býval. Guðgeirem neustále zmítal pocit viny a Inga a jejich dvě dospívající děti nechodily pro výčitky daleko. Rodinnou idylu nahradila atmosféra tíživého ticha. Když přišla nabídka práce v Höfnu, Inga mu dala jasně najevo, že by ji měl přijmout. O svých pocitech si můžou znovu promluvit, až mu skončí roční smlouva. Rok připadal Guðgeirovi moc a snažil se ji o tom přesvědčit, ale byla neoblomná.

Teď už chápal, proč měla Inga pravdu, když trvala na tom, že si dům zatím nechají. Dávalo větší smysl odložit tak velké rozhodnutí na dobu, kdy znovu získají ztracenou rovnováhu. Životy se jim otřásly v základech. Vše se ve vteřině změnilo. Zemřeli lidé. Občas přemítal nad tím, zda nemá počasí v Höfnu symbolizovat turbulence v jeho vlastním životě. Dalo se málokdy předvídat a často se zvrtlo v nekontrolovatelnou divočinu. Stěží uběhl týden, aniž by je nezasáhla neproniknutelná vánice a laviny nezablokovaly na východě silnici Hvalnesskriður. Přívaly těžkého sněhu pak střídaly dny, kdy se oteplilo a začala obleva. S největší pravděpodobností se spustil pořádný liják, aby následně vše opět zmrzlo. Cesty zledovatěly a klouzaly tak, že mohl být problém dostat se i z jednoho domu do druhého.

2

Na to, aby čekala venku ve tmě, tu byla v únoru příliš veliká zima. Usadila se tedy na pohovce potažené černou koženkou. Už brzy ji ten člověk určitě vyzvedne. Za přepážkou pracoval urostlý muž s vlasy ostříhanými nakrátko a dodělával nějaké papíry.

„To bylo teda přistání,“ zvolal a zmizel ve dveřích s krabicí v náručí. Sajee souhlasně přikývla, ale muž už byl pryč. Zůstala v příletové hale sedět sama. Zavřela oči. Uplynulo několik minut, už skoro usínala, když si uvědomila, že na ni ten muž promluvil znovu. Seděl za stolem a ťukal něco na klávesnici.

„Bylo fakt příšerné. Cestující byli pěkně naštvaní. Ve skutečnosti ale žádné reálné nebezpečí nehrozilo,“ konstatoval. „Tohle se moc často v Höfnu nestává, takže se dá pochopit, že to některé víc rozčílilo.“

Zase se zasmál a pokračoval v práci. Chvíli se ozývalo jen skučení větru. Sajee se podívala na telefon, ale žádné zmeškané hovory ani zprávy neměla. Přešla k oknu a zadívala se ven.

„Můžu vám nějak pomoct?“ zeptal se jí muž a vzhlédl od obrazovky počítače.

Sajee zaváhala, sklopila zrak a dlouhé černé vlasy jí spadly do obličeje.

„Mluvíte islandsky?“ zeptal se jí, jako by si teprve teď všiml jejího vzhledu, a pak přešel do angličtiny. „Nepotřebujete pomoct?“

„Ano, mluvím islandsky,“ odpověděla Sajee a byla ráda, že jí rozumí. Často se jí stávalo, že musela každou větu opakovat, což ji vyčerpávalo. Někdy bylo jednodušší říkat toho co nejméně. „Už na Islandu žiju několik let.“

Zvedla se a šla znovu k oknu. Na parkovišti nikdo nebyl. Vytáhla telefon, ale nepodařilo se jí dovolat ani Kristinnovi, ani Liu. Párkrát to ještě zkusila, ale bez úspěchu. Tak se vrátila na pohovku.

„Mohl byste mi sehnat taxi?“ zeptala se a zastrčila si vlasy za uši. „Jestli pro mě nikdo nepřijede, sama v tom sněhu ten kufr neodtáhnu. Nechápu, co se děje. Zkoušela jsem jim volat zas a znovu.“

„Tady v okolí žádný taxík neseženete. V Höfnu byl jeden pár, který provozoval taxislužbu, ale na podzim s tím sekli. Možná, že na jaře zase začne někdo jezdit. Kam potřebujete?“

„Do místního kosmetického salonu,“ odpověděla Sajee, ale když muž zvedl udiveně obočí, zopakovala to ještě jednou v angličtině.

„Rozumím,“ řekl se smíchem. „Mimochodem, já jsem Sveinn.“

Znovu se zasmál, ale všimla si, že ne kvůli ní. Jako by jen ze zvyku zakončoval každou větu krátkým trylkem smíchu.

„Já jsem Sajee,“ představila se a pokusila se usmát. „Občas je kvůli tomuhle obtížné mluvit srozumitelně,“ vysvětlovala a ukazováčkem se dotkla horního rtu. Pak si zakryla ústa. Byl to její starý zlozvyk, kterého se snažila zbavit. Když byla mladší, nejen že si při hovoru s lidmi zakrývala ústa, ale nosila husté vlasy sčesané do obličeje jako závoj.

„Nemohla by sis to nechat nějak odstranit?“ zeptal se Sveinn. „Nevypadá to tak zle. Nejspíš by si toho nikdo ani nevšiml, kdyby ti to ošetřili hned.“ Zaváhal a zase zahýkal smíchy. „No… dneska už plastičtí chirurgové dokážou opravit téměř cokoli,“ dodal a chtěl se zase zasmát, ale pak si nejspíš uvědomil, že je na čase změnit téma.

„Táta neměl moc peněz,“ vysvětlovala Sajee. „Na Srí Lance se žije úplně jinak.“

Nic víc už neřekla. Věděla, že lidé často nechtějí plýtvat svým časem a zajímá je, pokud možno, to nejjednodušší vysvětlení. Buď ji začali při delším vysvětlování přerušovat, nebo se nechali rozptýlit něčím jiným. Zajela si prstem do vlasů a uvolnila si zastrčený pramen tak, aby jí zakryl část obličeje. Sveinn se zase vrátil k práci u stolu.

„Říkalas, že jedeš do kosmetického salonu?“ otázal se po chvíli a podíval se na ni.

„Ano, měla bych tam nastoupit,“ potvrdila Sajee. „Budu tam dělat pedikúru, masáže a podobné věci. Jsem v tom vážně dobrá a všechno jsem se to naučila v jednom opravdu dobrém salonu. Lakmal u sebe nechával pracovat jen ty nejlepší.“

Znejistěla, když viděla, že se Sveinn tváří udiveně, ale usoudila, že jí asi nerozuměl.

„A jak se jmenuje ten salon, ve kterém budeš pracovat?“ vyptával se Sveinn s obvyklým trylkem na konci věty, ale tentokrát zněl jeho smích trochu nuceně.

„Höfn Beauty,“ odvětila. „Je na hlavní třídě.“

„Takové místo neznám. Tohle není moc velké město a znám tu skoro všechny lidi.“

„Moment,“ řekla Sajee a sáhla po telefonu. Rychle listovala zprávami a ukázala mu prasklý displej. „Koupím si nový. Až dostanu výplatu,“ pronesla omluvně a hledala tu správnou zprávu. „Myslím, že je to tady.“

Sveinn si od ní vzal telefon a začetl se. Když ji četl podruhé, mračil se a mhouřil oči. „Höfn Beauty,“ vyslovil nahlas. „O něm jsem nikdy neslyšel,“ dodal a tentokrát už jeho smích zněl opravdu vynuceně. „To je všechno, co máš?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Ještě tam jsou dvě zprávy. Hned za tou první. Podívej se.“

Poklepal silným prstem na displej.

„Už jsem zapomněl, jak obtížně se na těch malých displejích čte,“ zamumlal a lokty se opřel o stůl. Dal si telefon blíž k obličeji, aby na něj lépe viděl. „Je tu další ze stejného čísla.“

„Přesně tak,“ přitakala Sajee. „Píše se tam, že na letišti na mě bude čekat Kristinn, majitel salonu.“

„To vidím. A pak je tam stejný text jako v těch ostatních zprávách,“ konstatoval a s vážným výrazem ve tváři jí podal telefon nazpět. „Znám pár lidí stejného jména, ale nikdo z nich se ničím podobným nezabývá. Nemáš nějaké prospekty? Vizitku nebo leták, jako jsou támhle?“

„Nemám, mám jen SMS zprávy,“ přiznala a zavrtěla hlavou. „Ale Liu, ta žena, která se mnou bydlela v pronájmu v Reykjavíku, říkala, že je to dobré…“ umlkla, aniž by dokončila větu.

„Liu?“ zopakoval Sveinn, očividně zaujatý tím jménem.

„Moje spolubydlící, pochází z Číny. Pomáhá mi číst zprávy, protože já nerozumím psané islandštině. Liu mi pomohla zarezervovat letenku do Höfnu.“

„A co má ona společného s tím salonem?“

„Pracovala tam její kamarádka, ale musela skončit. Já ji mám nahradit a převzít byt, kde bydlela.“

„Aha, tak takhle to je,“ ujišťoval se Sveinn. Pohlédl na ni a poškrábal se zezadu na krku. „Takže nedokážeš přečíst, co máš v telefonu?“ zeptal se a trochu znejistěl. Nejspíš se bál, aby ji tím neurazil.

„Ne,“ odpověděla Sajee. „Samozřejmě, že po našem, teda sinhálsky, číst i psát umím.“

„Máš zarezervovanou zpáteční letenku?“ napadlo ho a obrátil se k počítači, aby si to ověřil.

„Podívej, tady se píše,“ přečetl poté nahlas z telefonu. „‚Pro Sajee. Můžeš hned přijet a pracovat pro nás, 27. února. Dobrý plat a byt. S pozdravem, Höfn Beauty.‘ Musím říct, že ta věta je dost zvláštní. Kdo ti tu zprávu poslal?“

„Kristinn. Majitel salonu,“ odpověděla Sajee a hrála si přitom s úzkým zlatým krouceným prstýnkem na ukazováčku. „Liu o mně řekla své kamarádce, protože jí chtěla pomoct. Někdo z rodiny v Číně jí vážně onemocněl a ona potřebovala odjet. Liu se mě zeptala, jestli bych tu práci nechtěla vzít, a já ráda souhlasila. Pak mi přišla tahle SMS zpráva. V salonu mají pracovat čtyři ženy a to se mi líbilo, protože já pracuji sama a moc lidí neznám. Navíc nebudu muset nic psát, protože ten člověk si řeší všechno papírování sám.“

„Jaký člověk?“

„Kristinn,“ povzdechla si.

„Höfn není moc velké město. Jsi si tím vším jistá?“

„Ano, jsem. Přečti si to sám,“ odsekla teď už trochu podrážděně.

Sveinn si znovu pročetl zprávy. „Ještě je tu třetí zpráva ze stejného čísla,“ konstatoval a upřel oči na displej.

„Ano,“ přisvědčila Sajee dychtivě. „Ta, ve které se píše, že mě tu na letišti vyzvedne Kristinn, majitel salonu.“

„To sedí. Včetně data a času,“ přikyvoval Sveinn. Odložil telefon a se založenýma rukama se na ni znepokojeně zadíval. „Pak následuje zase stejný text, úplně stejný jako v ostatních zprávách. Nechci být nijak nepříjemný, ale jak už jsem říkal, znám tu většinu lidí, a neznám nikoho, kdo by provozoval kosmetický salon. Nemohla jsi to špatně pochopit?“

V mžiku sklopila oči k zemi. Na dlažbě se rozpouštěly zbytky sněhu a vytvářely hnědou louži. Byla po letu unavená a necítila se dobře. Teď se v ní navíc hromadila nervozita.

„Ale co já vím?“ řekl rychle Sveinn v naději, že jí tím zvedne náladu. Patřil k těm lidem, kteří si přáli, aby všichni kolem něj byli šťastní. Byl vždy připravený pomoct a ochotný udělat cokoli, čím by se problém vyřešil. „Zkoušela jsi na to číslo volat?“

„Samozřejmě, už mockrát. Zkoušela jsem volat i Liu, ale je nedostupná.“

„Zavoláme Adda Líse,“ navrhl Sveinn a otočil se zpátky k počítači. „Je to jediná kosmetička, kterou tady v okolí znám.“

Zadal číslo do telefonu a podal jí ho. Nejprve si ho vzala, ale po chvilce přemýšlení mu ho vrátila. „Mohl bys s ní promluvit místo mě? Občas mi není dobře rozumět.“

„Jasně,“ souhlasil a otočil se. Sajee znepokojeně přihlížela, jak při telefonování přechází sem a tam.

„Adda Lísa o tom místě nikdy neslyšela,“ sdělil jí nakonec. „Pracuje sama na sebe, a když si chce vzít volno, zavře,“ vysvětloval a pak zůstal zamyšleně stát. „Abych řekl pravdu, tak nevím, co by bylo teď nejlepší. Klidně se můžeš svézt později se mnou do města, je to docela daleko,“ navrhnul a mrknul na hodinky. „Neboj, však my na to přijdeme.“

Věnoval jí povzbudivý pohled, ale tentokrát svou větu smíchem nezakončil.

3

Seděla na pohovce, rozrušená a vyděšená. Čekala. Z okna pozorovala padající sníh, prázdné parkoviště a vzdálené vrcholky hor. Snažila se zahnat nepříjemný pocit, že se nechala napálit. Objevil se Sveinn a zvednul její černý kufr.

„Můžeme vyrazit?“ zeptal se zvesela.

Na pár vteřin se tvářila zmateně, než se stihla vzpamatovat. Pak vstala, zapnula si kabát až ke krku a vykročila ven do zimy.

Když odjížděli z letiště, už se stmívalo a vzduchem vířily sněhové vločky. Zpočátku jim cestu osvětlovaly jen sloupky s odrazkami podél silnice, pak se objevily pouliční lampy Höfnu. Sveinn cestou udělal několik zastávek. Telefonoval a ťukal na různé dveře, zatímco Sajee zůstávala sedět v autě.

Nenašli nikoho, kdo by si pamatoval, že by Sajee nabízel práci.

„Moc nadějně to zatím nevypadá,“ prohlásil po posledním telefonátu Sveinn a zesílil topení, když viděl, jak se třese.

„Mohl bys mě odvézt sem?“ zeptala se a ukázala mu vizitku od Thormóðura.

„Jistě,“ souhlasil s úlevou Sveinn a větu doplnil obvyklým smíchem. „Taky už potřebuju vyrazit domů. Doufám, že se to všechno vyřeší.“

Přikývla a zadívala se ven skrz čelní sklo. Silnice protínala město a sahala téměř až k přístavu se zakotvenými loděmi. Sveinn odbočil a míjel řady nízkých řadových domků. Penzion stál na konci a ve skutečnosti nevypadal tak úchvatně jako na vizitce.

„Teď už se o sebe postarám sama,“ řekla a otevřela dveře auta. „Děkuju ti za pomoc.“

Chtěla ještě něco dodat, ale Sveinn už byl venku, aby jí otevřel kufr.

„Nemám jít s tebou dovnitř?“ zavolal na ni, když vlekl její zavazadlo ke dveřím, kde stály pod sněhem pohřbené květináče.

„Ne, to je v pohodě,“ odmítla ho. „Bude to v pohodě. Děkuju.“

„Určitě?“

„Ano, určitě,“ trvala na svém a zamávala mu na rozloučenou.

„Tak dobře. Jsem si jistý, že se to nějak vysvětlí,“ zareagoval a popřál jí hodně štěstí, než se rozloučili.

Za staromódním recepčním pultem stál její společník z letadla a telefonoval. Na sobě měl stále ještě kabát a vypadal zaneprázdněně.

„Ahoj. Ty jsi na odchodu?“ ptala se Sajee a odupávala si sníh z bot. „Promiň, dělám ti tu nepořádek.“

„Tím se netrap. Rád tě vidím,“ pozdravil ji a obešel recepci. „Vítej v Penzionu u moře.“ Zdvořile pokývl hlavou a spojil dlaně před hrudníkem po vzoru jakéhosi asijského pozdravu. „Potřebuješ pokoj?“

„Ano. Alespoň na dnešek,“ přisvědčila. „Kolik to bude stát?“ zeptala se s obavami v hlase.

„Máme nejlepší ceny na trhu,“ odvětil a vyklouzl z kabátu. „Momentálně tu není nikdo ubytovaný, takže je spousta pokojů prázdných. Když po sobě uklidíš, nebudu ti nic účtovat.“

„Já mám peníze na zaplacení,“ ujistila ho obratem. „Jen jsem nečekala, že si budu muset hledat místo na přespání.“

„Vážně? Nějaké komplikace?“ vyptával se a hladil si přitom pečlivě zastřižené vousy.

„Asi ano. Zdá se, že s tou mou prací je to trochu jinak, než jsem si myslela.“

„Takže máš potíže?“

„Ano…“ pokračovala pomalu. „Možná, že žádná práce neexistuje.“

„Opravdu? Tak to je smůla,“ řekl zúčastněně a z háčku sundal klíč. „Kdo ti tu práci vlastně nabídl?“

„Nějaký muž jménem Kristinn, ale má vypnutý telefon. Stejně jako ta žena, která mi tu práci zařídila. On mě měl vyzvednout na letišti. Jenže ve městě ani žádný takový salon není. Nechápu to…“ Sajee se odmlčela a zakryla si ústa. Věděla, jak směšně to celé zní, ale Thormóður se překvapeně netvářil. Jen ji se zájmem sledoval.

„A kdo je ta žena?“

„Jmenuje se Liu,“ odvětila Sajee.

„Tvoje kamarádka?“

„Ne.“

„Jak ses dostala sem?“ zeptal se a prsty si projel husté světlé vlasy.

„Odvezl mě muž, co pracuje na letišti. Ukázala jsem mu tvoji vizitku.“

„Aha, chápu.“ Roztáhl ruce jako kněz vybízející své farníky, aby povstali. „Možná nás svedla dohromady náhoda a možná ne. Když jsem se ti dnes v letadle podíval do těch tvých krásných očí, měl jsem příjemné tušení,“ řekl s vřelým úsměvem. „Doufám, že ses z toho zážitku z letu už vzpamatovala.“ Poplácal ji po rameni, vzal jí kufr a vykročil chodbou. „Neboj se, něco pro tebe vymyslíme.“

Když o několik hodin později ležela v posteli, přehrávala si v hlavě minulé události a nemohla usnout. Postel byla měkká, deka příjemná a dveře zamčené, ale palčivé vzpomínky ji nenechaly spát. Čím víc o tom přemýšlela, tím jasnější se jí zdálo, že ta pracovní nabídka byla jen trik, jak ji dostat z bytu ve Snorrabrautu. Mezi ní a Liu, která si pronajímala druhý pokoj, panovalo poslední dobou jisté napětí. Měly společnou kuchyň a malý obývací pokoj. Koupelna byla na chodbě a sdílely ji i s dalšími obyvateli domu. Byt byl sice malý, ale i tak v něm většinu večerů trávila Liuina kamarádka Jinfei, která často spávala v obývacím pokoji. Existovala tedy možnost, že to na ni ty dvě nastražily, aby se jí zbavily a Jinfei tak mohla zůstat v jejím pokoji. Jejich tak náhlý zájem o Sajeeino blaho byl nejspíš jen na oko. Když o tom dumala, připadalo jí to teď nad slunce jasnější, ale stejně nechtěla věřit, že by Liu byla tak zákeřná. Co jiného si ale měla myslet, když jí ani jedno telefonní číslo celý večer neodpovídalo?

Povzdechla si a zachumlala se celá do deky. Jak teď z toho ven? Letět zpátky do Reykjavíku by ji stálo moc peněz. A navíc, co by tam dělala bez práce, a hlavně bez bydlení? Najít v Reykjavíku pokoj bylo složité a drahé.

Čím déle ležela ve tmě, tím víc jí to docházelo. Jak jen mohla být tak důvěřivá? Všechny detaily, které se jí vybavovaly, do sebe začaly zapadat. I když nerozuměla ani slovu čínsky, stávalo se, že obě dívky ztichly, jakmile vešla do společné kuchyně. A dokud neopustila místnost, jen tiše seděly a čekaly. Minulý týden přišla na to, že jídlo, které si dala do mrazáku, skončilo v koši. Když se na to zeptala, Liu dělala, že jí nerozumí. Dost často měly problém si porozumět a musely se domlouvat rukama, protože spoustu slov v islandštině ani jedna neznaly.

Liu nejspíš ani nevěděla, kde Höfn leží. Stačilo jen, že je to hodně daleko od Reykjavíku. Sajee pevně stiskla oční víčka a přetáhla si peřinu přes hlavu. Bolelo ji, že se nechala tak napálit, ale ještě horší byl pocit studu, který cítila v každé buňce svého těla.

4

Po téměř probdělé noci a několika dalších pokusech kontaktovat Liu a Kristinna se Sajee vydala ponurou chodbou do kuchyně penzionu. V noci jí Thormóður nabízel, že když tu nejsou žádní hosté, může se obsloužit sama. V lednici stála žlutá vanička skyru s lákavým obrázkem ananasu a manga na obalu. Nabrala si několik lžic do misky, přidala cukr a mléko a posadila se k rohovému oknu, odkud měla výhled na přístav. Muži v zateplených kombinézách pobíhali sem a tam a pomáhali z lodí vykládat kádě s rybami. Sajee pozorovala dění za oknem a přitom bez větší chuti snídala.

Když v puse ucítila umělou ovocnou příchuť, oklepala se a zastesklo se jí po domově.

Vybavily se jí vzpomínky na Srí Lanku a tamní obyvatele, mezi nimiž se jí občas v davu ukázala známá tvář. Třeba její sestra Chamundi s unavenýma očima obklopená houfem dětí. Sajee věděla, jak Chamundi žije, a tak jí posílala peníze, kdykoli mohla, aby ulevila svému svědomí. Vybavil se jí i Janitha, který si ve čtrnácti koupil motorku a o rok později odjel a zmizel z jejich životů navždy. Stýskalo se jí po nich po všech. A taky po davech lidí, po vůních, po zvucích a po teplu. Moc ráda by zavolala Hirumi nebo sestře, ale nesnesla pomyšlení, že by jim měla vysvětlovat, jak se nechala napálit. Určitě by jí řekly, že si za to může sama, a daly by jí najevo, jak se v ní zklamaly. I Hirumi jí často říkávala, ať je vděčná za práci, kterou má. Ať je ráda, že může uklízet v domácnostech, a ať přestane snít o jiném životě. Sajee se však svých snů nedokázala vzdát. Čas od času snila o muži a o malé holčičce s červenou tečkou na čele. Občas i o chlapečkovi, ale jak počet imaginárních dětí rostl, nakonec se jí vždycky vybavily unavené oči její sestry.

5

„Dobré ráno,“ přivítal ji Thormóður rozjařeně hlubokým hlasem. Byl to tentýž muž s vlídným úsměvem, který jí držel vlasy z obličeje, když se jí během včerejšího příšerného letu udělalo špatně a zvracela. Byl skutečně milý. Včera večer se zrovna chystala jít ven koupit si něco k jídlu, když na ni zavolal.

„Uvařil jsem polévku a upekl chleba,“ řekl a odhrnul si světlou ofinu z čela. „Nechtěla by sis dát se mnou?“

Při jídle mu odvyprávěla celý svůj příběh, aniž by něco vynechala. Ukázala mu zprávy v telefonu a sdělila mu i své podezření, že vše nejspíš naplánovala Liu s kamarádkou. Svěřit se někomu dalšímu jí ulevilo. Thormóður navíc pozorně poslouchal každé její slovo a nepřerušoval ji.

„Strašně se stydím,“ přiznala Sajee a zadívala se ven z okna. Ve tmě poblikávalo několik světel, ale přístav byl jinak opuštěný. „Teď jsem bez práce, protože jsem všem lidem, pro které jsem uklízela, řekla, že odjíždím. Některým se nelíbilo, že odcházím tak narychlo, a navíc jsem definitivně přišla o svůj pokoj v Reykjavíku.“

„To neznáš na Islandu někoho, kdo ti může pomoct?“ zeptal se Thormóður zamyšleně. „Kohokoli?“

Sajee zavrtěla hlavou. Liu jí nezvedala telefon a Hirumi byla daleko na Srí Lance. Nikoho jiného blízkého neměla. Ocitla se ve složité situaci a chtěla si ji vyřešit sama.

„Když po něčem zoufale toužíš, snadno přehlédneš to, co máš přímo před sebou,“ začal zlehka Thormóður. „A já se nedokážu dívat na to, jak jsou ty tvé krásné tmavé oči smutné. Zjistím, jak bych ti mohl pomoct.“

„Děkuju,“ odvětila Sajee a po chvilce svá slova zopakovala, protože Thormóður se tvářil, jako by ji neslyšel. Byl ponořený do telefonu, a tak se vrátila zase k polévce.

„A nemohla bych pracovat pro tebe?“ navrhla po chvíli, což upoutalo jeho pozornost a zvedl oči od telefonu. „Umím všechno možné,“ dodala.

„Věřím, ale to by nefungovalo. Ale něco mě napadlo. Něco, co by mohlo pomoct vyřešit problém nám oběma,“ dodal rozjařeně a postavil se. Netušila, o čem mluví, a tak se jen usmála a začala sklízet ze stolu nádobí, dokud ji nezastavil. „S tím se netrap.“

Guðgeir sevřel lopatu silněji a přidal na tempu. Už vyčistil schody, odklidil sníh kolem aut na příjezdové cestě, ale chtěl ještě pokračovat a udělat to dokonale. Stejně mu směna v práci začínala až v poledne a tímhle mohl zabít zbývající čas. Dveře olivově zeleného domu se otevřely dokořán a objevil se v nich jeho domácí Sveinn. Mířil dolů na dřevěnou verandu, kterou ze dvou stran chránily zástěny. Pohyboval se těžkopádně a objemný hnědý kabát, do kterého byl zachumlaný, ho spolu s kostkovanou šálou omotanou kolem krátkého krku dělal ještě mohutnějším.

„Odvádíš skvělou práci, Guðgeire,“ zavolal Sveinn s krátkým trylkem smíchu, kterým končila většina jeho vět. Guðgeir stále ještě nepřišel na to, zda je to důsledek nějakého hluboce zakořeněného komplexu méněcennosti, nebo jen zvyk. „Moc nám tím všem pomáháš. Říkal jsem své staré, že mě to zabije, jestli se přestěhuješ zpátky do Reykjavíku. Jsi ten nejlepší nájemník, jakého jsme tu kdy měli. Dokud budeš dole, nikdy nás ani nenapadne pronajímat ten byt turistům.“

„Dobré ráno, díky, Sveinne,“ odpověděl Guðgeir, aniž by přerušil práci na úkolu, který si sám zadal. Sveinn za sebou zabouchnul dveře a opatrně vykročil po očištěných schodech mezi metr vysokými sněhovými závějemi.

„To znělo špatně,“ vysvětloval rozpačitě a chtěl rukou poplácat Guðgeira po rameni, ale namísto toho mu ruka přistála uprostřed Guðgeirových zad. „Chtěl jsem tím jen říct, že tvůj návrat do Reykjavíku bude můj konec. Jé, tak jsem to nemyslel… však víš. To se jen tak říká.“

Smích mu zamrzl na rtech.

„V pohodě. Neberu si to osobně,“ uklidnil ho Guðgeir a zpomalil. Povzbudivě se na Sveinna usmál, aby ho ujistil, že se nad jeho poznámkou nepozastavil. Nebyla to však tak docela pravda. Moc dobře věděl, že pokud se lidská mysl setká s něčím šokujícím, často to později nenadále vyplouvá na povrch. Několikrát se k němu doneslo, že lidem není zrovna po chuti, že bývalý starší policejní důstojník z Reykjavíku pracuje jako pracovník ostrahy v pobřežním městečku. Ne nadarmo se říkalo, že čím výš člověk vystoupá, tím hlouběji potom spadne. Věděl o všech drbech, které tu kolovaly, a i když ho lidé v Höfnu přijali, stejně vnímal jejich zvědavost a nevyřčené otázky.

Guðgeir to totiž opravdu podělal. Zničil si solidní pověst, přišel o dobrou práci i o rodinu. Nejprve vážně pochybil a pak ještě zamlčel citlivé informace, které se ho dotýkaly v osobní rovině. Týdny se jeho jméno prakticky denně objevovalo v médiích spolu s jeho fotografií. V komentářích, které se staly součástí mediálního zpravodajství, si s ním nikdo nebral servítky, i když bylo zřejmé, že většina z přispívajících ví jen málo o tom, co se skutečně stalo. Časem příběh vybledl a zapadl, ale škoda způsobená jeho rodině zůstala. Děti to zdrtilo a Inga začala brát prášky na spaní. Bylo to strašné období korunované ztrátou jeho kolegy. Před odjezdem do Höfnu Guðgeir pravidelně navštěvoval Andrésovy rodiče a právě vztah s nimi mu nejvíce pomohl vyčerpávající období překonat a pokračovat dál. Guðgeir moc dobře věděl, že už nikdy nic nebude jako dřív, byl však rozhodnutý získat ze svého starého života zpět co nejvíc. Musel obnovit důvěru a na prvním místě v seznamu byla jeho rodina. Po několika náročných měsících se mu začínal navracet optimismus a s každým novým dnem v něm rostlo i přesvědčení, že se na něj zase brzy usměje štěstí.

„Dobré ráno, Thor… Promiň, nejsem si jistá, jak se tvoje jméno vyslovuje,“ řekla Sajee a omluvně se zasmála.

„Tím se netrap. Není potřeba namáhat mozek tak brzy po ránu. Navíc to vypadá, že jsem ti našel práci i bydlení,“ informoval ji Thormóður se zadostiučiněním a odhrnul si ofinu stranou. Od linie vlasů až doprostřed čela se mu táhla vínová skvrna, která se směrem dolů zužovala jako list leknínu.

„To nemyslíš vážně? Kde? V salonu?“

Vyskočila, čímž omylem nadzvedla stůl, převrhla misku a všude se rozlil skyr. Sajee se zhrozila. Včera ho polila kávou a teď se po celém stole rozprskl skyr. Thormóður se zasmál, odtrhl z role kuchyňských utěrek několik útržků a zmačkal je do koule. Bylo jasné, že ten koruny počítat nemusí. Uhnula pohledem, protože v ní zbytečné plýtvání stále vyvolávalo nepříjemné pocity.

„To úplně ne, ale i tak je to na krásném místě. Je to domácnost, kde potřebují tvoji pomoc. Takže je to práce a bydlení v jednom,“ vysvětloval a byl očividně nadšený z toho, co pro ni našel. „Je to slušná domácnost s dobrým jídlem, a navíc dobře platí. Lepší už to ani být nemůže.“

Odmotal další utěrky a utřel zbytek rozlitého skyru.

Chtěla něco říct, polkla a zadívala se na něj.

„A kolik mají dětí?“ zeptala se a zhluboka se nadechla.

„Žádné. Proč sis myslela, že mají děti?“ podivil se. „Nemáš děti ráda?“

„Samozřejmě, že mám,“ dodala rychle. „Ale někdy je to s nimi náročné a taky bývají nemocné. Už jsem dřív jako au-pair pracovala a je to opravdu

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Liška.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.