Stržená
proudem

Sarah Lawton

A Drowning Tide

Text copyright © Sarah Lawton, 2024

Originally published in the English language in the UK by Black & White Publishing,
an imprint of Bonnier Books UK Limited.

The moral rights of the Author have been asserted.

STRŽENÁ PROUDEM

Sarah Lawton

Odpovědná redaktorka: Gabriela Boška

Překlad: Mgr. Ondřej Doseděl

Jazyková korektura: Alena Klementová

DTP: Mgr. Petr Bernát

Obálka: Zuzi Maat

Copyright © ZONER a.s.

Vydání první v roce 2025. Všechna práva vyhrazena.

Zoner Press

Katalogové číslo: ZRK2502

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být reprodukována ani distribuována žádným způsobem ani prostředkem, ani reprodukována v databázi či na jiném záznamovém prostředku či v jiném systému bez výslovného svolení vydavatele s výjimkou zveřejnění krátkých částí textu pro potřeby recenzí.

Dotazy týkající se distribuce směřujte na:

Zoner Press

ZONER a.s.

Nové sady 18, 602 00 Brno

tel.: 532 190 883

e-mail: knihy@zoner.cz

www.zonerpress.cz

www.facebook.com/Zonerpress

www.instagram.com/zonerpress_redakce/

ISBN 978-80-7413-656-6

Věnováno Liz, Katherine, Jo, Mariji
a všem úterkům.

Poznámka autorky

Obyvatelé ostrova Wight mají zrak jako ostříž, a proto si možná povšimli, že jsem si z uměleckých důvodů dovolila pár drobných zásahů do místopisu. Ve většině případů jsou však místa popsaná v tomto románu skutečná a krásná a rozhodně stojí za návštěvu.

1

VODOROVNĚ: 17. Když dobré zprávy došly (6, 6)

ve velkém domě se všude svítí, což v pět ráno působí zvláštně. Žádný večírek jsem neslyšela, a to mám lehké spaní. Vypadá to, že venku je zima; stébla na malém kousku mého trávníku i na tom jejich mají postříbřené špičky a nejspíš nádherně šustí. Přemýšlím, zda bych se k nim neměla vydat a mrknout se, jestli je vše v pořádku, ale v poslední době tam nejsem vítaná. A navíc je pět ráno.

Místo toho si zalezu zpět do postele a vezmu si notebook. Tenhle týden mám odevzdat ještě čtyři křížovky, to se mi vůbec nepodobá. Obvykle jsem mnohem organizovanější. Asi bych měla přestat šmírovat své sousedy a začít systematicky pracovat. Třeba jen jedou na dovolenou. I když Lucas mi o tom většinou řekne a požádá mě, abych jim na dům po dobu jejich nepřítomnosti dohlédla. Nevím, no… Možná mě jen rozptyluje měsíc, který mi celou noc svítí do okna a nutí mě snít o věcech, na které bych raději zapomněla, i když teprve dorůstá. K ničemu to není.

Myšlenka na měsíc mi evokuje příliv a odliv, což mě znovu vypudí ven z postele a přiměje sejít dolů do kuchyně. Hladká dlažba mě studí do nohou, ale ten pocit důvěrné známosti je stejně uklidňující jako vždy. Pantofle mám u zadních dveří. Vsunu do nich prochladlé nohy a rozhýbu prsty, abych si je třením o vlněnou podšívku trochu zahřála. Dám vařit vodu a znovu pohlédnu na jejich dům. Je o tolik větší a velkolepější než můj malinkatý domek. Pořád svítí jako velký lampion. Takové mrhání elektřinou…

Odnesu si čaj do obýváku a chytrému zařízení řeknu, aby pustilo stanici Classic FM. Je fajn, že v tuhle hodinu nehrají žádné hlasitější kusy, ty pouštějí až později. Prozatím jsou to klidné a konejšivé skladby pro ty z nás, kdo jsou v tuhle příšernou hodinu vzhůru. Pořádně ohmatanou tabulku s dobami přílivu a odlivu mám v šuplíku konferenčního stolku. Už je skoro konec října, brzy si budu muset objednat novou na příští rok. Příliv nastal ve 3:53, tedy před pouhou hodinou. Pokud sebou hodím, možná se mi podaří chytit u Appley slušnou hloubku, jinak budu muset čekat až do čtyř odpoledne. Ráda plavu za tmy, když je jasná noc. Posledně jsem skončila s obličejem plným chaluh, což zničilo moje představy o tom, že jsem selkie, bájná tulení žena, celá lesklá a tajuplná, která hladce klouže vodou. Takže půjdu plavat později, až dodělám celou křížovku a odešlu ji.

S vizemi slané vody, mytických stvoření a tuleních žen tančících na odlehlých místech na osamělých plážích si stanovím téma své křížovky a v knihovně najdu průvodce anglickými mýty a legendami Lore of Land a slovník. Začnu slovem selkie: dvě „e“ a jedno „s“, to je dobré ústřední slovo, ze kterého se dá vycházet. Mytické stvoření, které svléká kůži (6). Vytvořím mapu mřížky, nejprve hrubý tvar, pak promyslím nějaká slova a fráze. Vyhrabu starší nápovědy, které jsem použila už dříve, abych je trochu pozměnila, nové si nechám na později. Zatímco úsvit pohlcuje temnou noc, jsem do práce náležitě ponořená. Čaj mi už vystydl.

Dám znovu vařit vodu a přemýšlím, co bych posnídala – namažu si na toust marmite, nebo džem? Snažím se vzpomenout si, co jsem snídala včera, nebo jestli jsem vůbec snídala, když najednou někdo zaklepe na dveře. Na to, že je teprve půl deváté, tluče celkem hlasitě, byť tedy předpokládám, že světlo v mém obýváku prozrazuje, že jsem vzhůru a něco dělám, i když na sobě mám stále župan a na nohou pantofle. Možná mi přivezli moji novou knihu. Tak ne. Jsou to dva policisté. Aspoň taková je moje domněnka. Přede dveřmi stojí muž v uniformě a žena v obleku, přes který má přehozený dlouhý vypasovaný vlněný kabát. Oba se tváří přísně.

Docela dlouhou chvíli, z níž se člověku sevře žaludek, na sebe zíráme a moje mysl klopýtá a prchá pod náporem zlé vzpomínky na obdobnou scénu, která se odehrála kdysi dávno. Ale seberu se a promluvím pevným hlasem.

„Ano? Přejete si?“

Slova se ujme mladý muž, žena v obleku jen přihlíží. „Omlouváme se, že vás obtěžujeme takhle zrána.“ Jeho přízvuk mě irituje. Proč se dnes všichni mladí snaží znít londýnsky? Vždyť ho poznávám, vypadá jako jeho matka a je odtud stejně jako já.

„Vstávám brzo,“ přeruším ho. „Co potřebujete?“

„Jsme tu kvůli vašemu sousedovi, Lucasi Manningovi,“ odpoví a ve mně se to zase sevře. „Jeho žena Alison ho nahlásila jako pohřešovaného.“

„Pohřešovaného?“ papouškuji po něm přihlouple.

„Neviděla ho od nedělního večera.“ Tentokrát promluvila jeho kolegyně. Sametový hlas se skotským přízvukem, slova hladká jako její lesklé černé vlasy. Ta je daleko od domova. Selkie „Bude vám vadit, když na chvilku půjdeme dál? Je zima. Nezdržíme vás.“ Z kapsy vytáhne černou koženou peněženku, otevře ji a ukáže svůj služební průkaz. Pod lesklým odznakem, jenž se blýská v ranním slunci, je cedulka s nápisem v Braillově písmu.

„Dobře,“ odpovím a ustoupím do úzké chodby. „Nezlobte se za ten nepořádek. Právě se mi dovařila voda, nechcete něco teplého k pití?“ Nepořádek tu nemám, ale to se tak říká, ne? Jdou za mnou chodbou do kuchyně. Mladík – jmenuje se Harding, nebo jeho matka byla Hardingová, nevzpomínám si – počká, až jeho nadřízená souhlasí, pak přikývne i on. Dnes ráno je opravdu velká zima. Oběma udělám čaj a ten čas využiji k tomu, abych si utřídila myšlenky. Pohřešovaný?

Usadí se u mého malého stolu v kuchyni, za který se trochu stydím. Deska je oprýskaná, podřená a všude se na něm válí hrníčky a zápisníky s okousanými tužkami. Mladík vytáhne vlastní zápisník a já si představuji, jak olízne hrot své tužky, než začne psát. Nemám nejmenší ponětí, proč mi v hlavě vyskakují takové blbiny, když jsem nervózní.

„Prosím.“ Oba si vezmou hrníčky, které jim nabízím, a přitáhnou si je přes celý stůl k sobě. Sevřou je v dlaních, aby se zahřáli. Na prsteníčku policistky se zablýskne tenký proužek stříbra. Možná si vzala někoho z ostrova; nedokážu přijít na to, proč by se jinak někdo stěhoval tak daleko od domova, právě sem.

„Kdy naposledy jste viděla pana Manninga, paní…?“

„Slečna. Slečna Merriweatherová. Nebo prostě jenom Merry, pokud chcete.“

„Merry,“ řekne policistka s jemným úsměvem. Mé jméno v jejích ústech zadrnčí, mezi rty zasvítí řada zubů. Zdá se, že se vůbec nelíčí, což je neobvyklé. Myslela jsem si, že ve svých snahách vyhnout se pudru a make-upu jsem jedna z miliardy. „Merry, kdy naposledy jste viděla svého souseda? Jak se vám jevil?“

Na okamžik se musím zamyslet. Lucase už nevídám tak často, jak tomu bylo dřív nebo jak bych chtěla, tedy pokud pominu drobnosti, co pro mě dělá. „Před pár dny. Viděla jsem je jít na procházku, asi v neděli odpoledne, ale taky to mohlo být v sobotu. Myslím, že od té doby jsem ani jednoho z nich neviděla.“

Policistka začne do odrbaného notesu ladně zapisovat zeleným inkoustem. Jak já nesnáším zelený inkoust. „Kde jste je viděla se procházet? Víte, kam měli namířeno?“

„Nejsem vědma, mohli jít kamkoliv. Ale byli hned u lesa, tam vzadu, takže buď šli přes něj, nebo možná dolů k pláži.“

„Jak dobře se s nimi znáte?“ Při té otázce se na mě nepodívá, ale já její zájem slyším a napadne mě, co jim Alison asi řekla, že šli rovnou za mnou.

„Já tady žiji celý život,“ odpovím jí. „Lucase znám stejně dlouho. Před ním tu bydleli jeho rodiče a před nimi jeho prarodiče. Ti všichni už zemřeli.“

Mladík na okamžik zvedne obočí a já v duchu zakleji. Vždycky tak přímá. „O Alison toho ale moc nevím, je to tichá holka. Není odtud z ostrova. Na rozdíl od vás. Asi znám vaši matku. Catherine, že jo? Jmenuje se tak?“

„Jo,“ odpoví s překvapeným úsměvem. „Já teď ale žiju na pevnině, jezdím sem lodí. Máma s tátou pořád bydlí v Ashey.“

„Jsem si to myslela. Jsou rádi, že pracujete u policie?“

„Myslím, že ano. Teda táta pracoval v Parkhurstu, to není taková dálka.“

„To ne,“ odvětí policistka. Evidentně s naší odbočkou nesouhlasí. Musí být zvyklá, že tady o sobě všichni všechno ví, nebo alespoň to, kdo je čí příbuzný nebo s kým chodí. Ostrov Wight rozhodně není malý, ale udržet tu věci v tajnosti je překvapivě těžké. Tedy aspoň většinu věcí. „Takže vy jste pana Manninga viděla v neděli. Hovořila jste s ním?“

„Ne, jen jsem je viděla oknem, když jsem myla nádobí.“ Nakloním hlavu směrem k oknu nad dřezem, jímž je vidět ven na Manningových příjezdovou cestu a průčelí domu. Dělí nás jen dlouhý pruh trávníku. Hranice lesa se táhne podél zadní části jejich a mé zahrady.

„Máte odtud dobrý výhled na jejich dům. Ze silnice toho moc vidět není,“ řekne žena.

„Ne, ale bývala to otevřená plocha. Lucasův otec tam vysadil ty příšerné stromy. Lucas pořád tvrdí, že je nechá pokácet. Brání světlu na straně mého domu. Co do soukromí, David, Lucasův otec, byl zvláštní. V tomhle domě kdysi dávno bydlíval personál. Personál jejich domu. Toho velkého.“

Policistka se zpoza hrníčku, který zvedla ze stolu, aby se napila, usměje. „Tak to je pak znáte dobře.“

„No, asi tak, jak člověk zná své sousedy, řekla bych. Lucas je příjemný chlap.“ Ačkoliv se to snažím ignorovat, slovo pohřešovaný mi pulzuje v hlavě jako ataka migrény. Kam by tak mohl jít? On by přece Alison nedělal takové starosti. Je mi z toho trochu mdlo. Potřebuji si dát kus toustu a přeji si, aby oba policisté odešli.

„Takže neděle. V neděli odpoledne jste s ním nemluvila a v poslední době vám přišel normální?“

„Poslední dobou jsem ho moc nevídala. Byli zaneprázdnění. Předělávali celou zahradu a stavěli tam zahradní domek. Byl tu dost hluk.“ Znělo to nedůtklivě, ale byla to pravda. To je nejspíš důvod, proč jsem tak moc ve skluzu s prací: kvůli všemu tomu bouchání, vrtání a ranám kladivem. Jako kdyby ten dům nebyl velký sám o sobě, i bez těch venkovních prostor. „Potřebujete ještě něco jiného? Mám dnes hodně práce. Musím stihnout termíny.“

Vysloužím si od obou zdvižené obočí. Zdalipak vědí, že navzájem zrcadlí svou neschopnost udržet kamennou tvář.

„Možná budeme mít později ještě pár obecnějších otázek. Vadilo by vám, kdybychom se tu zastavili někdy později v týdnu, pokud by na to přišlo? Třeba v nějakou vhodnější dobu?“

„Tenhle týden jsou rána v pohodě,“ odpovím jí. Vezmu si od nich hrníčky a hlučně je vložím do dřezu. „Měli byste se zeptat jeho šéfa. Když tak nad tím přemýšlím, možná mi v posledních měsících přišel trochu ve stresu. Jako by to vůbec nebyl on. Asi byl neustále v pracovním zápřahu, tipla bych si.“

„Máme pár věcí, na které se budeme ptát, slečno Merriweatherová, žádné obavy. Lidé se obvykle někde objeví. Možná si jen někde dává oraz.“

Taková trapná hláška, co ten Hardingovic kluk řekl. Jak že se jmenuje jeho otec? Když si nevzpomenu, bude mě to štvát celý den. Budu to muset vzít podle abecedy: Adam, Allan, Andrew … ech.

„Prosím,“ řekne policistka a podává mi vizitku, ostré hrany papíru čouhají z její drobné kostnaté ruky. Světle růžové nehty, žádný lak, úhledně ostříhané. To slovo ji vystihuje: úhledná. Vezmu si její vizitku a přečtu si její jméno. Cora Macauleyová. Detektiv inspektorka. Asi ten den neměli do čeho píchnout, že se začala zabývat případem pohřešovaného bez jasných podezřelých. Na druhou stranu jsme na ostrově Wight, kde se toho moc zajímavého neděje. Tohle je dost možná ten nejzajímavější případ, který se za celé měsíce udál. Skutečná záhada. Znovu se zamyslím nad tím, proč přišla.

Oba rychle opustí můj dům a zbyde po nich ticho. V poslední době za mnou nikdo nechodí a já si ani nikoho nezvu. Život je snazší, když člověk myslí jen na sebe. Podaří se mi dodělat zbytek křížovky a odeslat ji redaktorce se slibem, že další bude zítra. Soustředění na práci mi pomohlo ignorovat obavy o Lucase, tedy ne že by mi příslušelo se o něj strachovat, když už si nejsme blízcí. Ale bez soustředění je odpoledne i večer uzívané. Přece nemůže být skutečně pohřešovaný, nebo snad ano? Jsem si jistá, že jde o nějakou chybu.

Ve tři hodiny se rozhodnu, že se vydám na pláž. Nasoukám se do neoprenu, sčešu si vlasy dozadu a pak je spletu do úzkého copu, ačkoliv je mi úplně jasné, že půlka se rozplete po cestě. Je to ryzí marnivost: prostě bych si ty vlasy měla všechny ustřihnout. Kdysi dávno mi někdo řekl, že to je „klenot“. Určitě. Je v nich víc šedé než měděné. Zkontroluji tlak v pláštích, do košíku na řídítkách položím ručník a vyrazím. Musím vypadat vskutku podivně, hubená zrzavá tyčka v neoprenu šlapající do pedálů, ale mně je to úplně jedno. Lidé si o mně myslí, že jsem divná, už skoro padesát let.

Teplé září je pryč a začíná trochu přituhovat, fouká ostrý severovýchodní vítr. Když už mám moře na dohled, zatočím dolů na Union Street a vidím, že vlny mají bílé čepičky. Mám ráda, když je moře trochu divoké. Vzedme se ve mně očekávání, když svištím dolů prudkým kopcem a projíždím kruhovým objezdem na jeho konci. Na pláži je klid, nikde se nepotulují davy čumilů nebo výletníků, byť před hospodou The Marine pokuřuje pár lidí. Když míjím jezero pro kánoe, začne krápat, ale za minutku budu úplně promočená tak jako tak, takže déšť mi vrásky nedělá.

Kolo uzamknu ke kandelábru u kavárny na rohu, kde končí silnice a začíná pláž a korzo, a vběhnu dovnitř.

„Dobré odpoledne, Merry,“ pozdraví mě zpoza pultu Nicky a věnuje mi svůj obvyklý, rozpustilý úsměv, při kterém mhouří oči. „Dnes za jak dlouho?“

„Za nějakých čtyřicet minut, prosím, nezavíráš dřív nebo něco takového, že ne?“

„Ne-e, to zvládneš. Jestli chceš, hoď si ručník na radiátor. Tak zatím!“

„Díky, Nicky.“

Přehodím ručník přes topení, i tenisky pod ním nechám. Osamělý zákazník sedící u okna na mě zvědavě pohlédne, pak se zadívá ven na moře, okázale se zachvěje zimou a pak se chopí svého šálku kávy. Udržím v sobě smích, vyběhnu ze dveří a sejdu po schodech přes cestičku a korzo na pláž. Vlny se rozbíjejí o pobřeží a vodní tříšť se blyští. Nikdy nevydržím otálet dlouho, vyběhnu vstříc vlnám ženoucím se na břeh. Když mě obklopí chlad stoupající z moře, zhluboka se nadechnu, zadržím mrazivý vzduch v plicích a skočím do vln.

Jediné, co pod vodou slyším, je burácení mořské masy, která rezonuje s tepem v mé hlavě a bouří všude kolem. Voda je hrozně studená, ale já se cítím jako znovuzrozená. Sůl mě štípe do pevně sevřených víček, proud mi tahá za volné prameny vlasů, jako kdyby byly chaluhy a já kámen. Nechám mořské proudy, ať mnou cloumají, odnesou mě, kam se jim zlíbí, a pak nohama nahmatám zčeřený písek, odrazím se, až protrhnu hladinu, znovu zalapám po dechu a ucítím nával adrenalinu, jenž ze mě vypudí vše ostatní. V ten moment jediné, co jsem, je naživu.

V plavání je taková útěcha; tytéž pohyby zas a znovu, ruce zabírají, nohy kopou, otáčím hlavu ven, abych se nadechla, pak se vracím zpět do vody a splývám. Díky takovému soustředění zvládám vymazat vše ostatní. Ráznými tempy plavu mezi kavárnou a věží sem a tam v jedné linii s břehem, až nakonec cítím, jak mi bolest prostupuje svaly skrz naskrz a moje údy ztrácejí tvar. Otočím se na záda, splývám na hladině a zírám na světle šedé nebe. Chlad mě jako tisíce jehliček bodá do kůže na hlavě. Skoro bych usnula, kdyby se mi vlna s plesknutím nepřevalila přes obličej. Vztyčím se a vyjdu z příboje ven, stočím si cop do drdolu a pokusím se z vlasů vyždímat trochu vody.

Když po schodech zamířím vzhůru na pobřežní korzo, abych si opláchla nohy od písku, cítím, jak se mi klepou. Voda tekoucí z toho starého rezavého kohoutu bývá studená, ale jakmile ji pustím na svoje zmrzlé prsty u nohou, připadá mi vlažná. Když se dovleču do kavárny, Nicky už pro mě má hotovou horkou čokoládu. Vezmu si ručník, který je příjemně prohřátý, vydrhnu si jím obličej a ruce a pak si jej stočím kolem vlasů. V tuto hodinu po obědě je klid. Všechny židle s proutěnými opěradly jsou prázdné, i ten poslední zákazník už odešel, ale je patrné, že před nějakou dobou tu musel být frmol. Poznám to, protože všechny ty úžasně vyhlížející zákusky v chladicí vitríně jsou skoro pryč a jen tu a tam postává osamocený kousek. Ale ani ty tu dlouho nevydrží, neboť zanedlouho dorazí odpolední tranše pejskařů. Prozatím je však kavárna celá moje.

„Myslím, že tahle je placená, Merry,“ sdělí mi Nicky, když ke mně přistoupí s teplým nápojem. Za své tři horké čokolády týdně platím vždy v pondělí, abych si s sebou na plavání nemusela brát nic než moji maličkost a ručník.

„Díky, báječné,“ odpovím jí, s vděkem převezmu horký šálek a uchopím ho tak, abych se jej dotýkala co největší plochou dlaní. Cítím, jak se mi teplo vpíjí do rukou a zahání bolestivé řezání, které se dostaví pokaždé, když je voda ledová. Ale to osvěžení a projasnění mysli, které mi to dá, za trochu nepohodlí stojí a horká čokoláda po říjnové koupeli by se úplně klidně dala vnímat jako definice samotného nebe, obzvláště když mi ji připravila Nicky. Nepochybuji o tom, že speciálně mně dává o lžičku navíc.

„Tak co je u tebe nového, Merry? Nějaké drby by byly?“ obrátí se na mě, zatímco leští skleněné šálky na čaj vyskládané v řadě za pultem. Nicky je vysoká a festovně stavěná, ale její pohyby jsou hbité a rychlé, což přitahuje pozornost.

„Ani ne. No, před chvílí mi na dveře zaklepala policie.“

Pohlédne na mě s ještě vykulenějšíma očima. „Co jsi provedla?“ Zasměje se.

„Já nic, to můj soused. Toho ale asi nebudeš znát, jmenuje se Lucas Manning.“

„To jméno znám, ve škole jsem se s nějakým Manningem poflakovala.“ Na okamžik svraští čelo, jako by se snažila rozpomenout, a shrne si z tváře svou hustou hnědou ofinu. „Ale ten se určitě nejmenoval Lucas. Co se stalo?“

„Jeho žena ho nahlásila jako pohřešovaného, prý ho neviděla od neděle večer.“

„No do háje, to není dobré. Musí mít hrozný strach. To já bych se zvencla, kdyby se můj Steve ztratil. Jste si blízcí?“

„Ne, ani ne, ale je to velmi zvláštní. On není z těch, co by se jen tak ztratili.“

„Myslíš, že se stal nějaký průšvih?“

Na tohle pomyslet jsem si nedovolila. Jestli si myslím, že se stal nějaký průšvih? Teď ne, určitě. Dřív to bylo jiné, ale to už je dávno. Ne, nemůžu myslet na to, že by se stalo něco špatného, ale něco divného se s ním děje a já si nemůžu pomoct a chci zjistit co.

2

VODOROVNĚ: 21. Způsob, jakým pracuje bůh (7)

včera večer v televizi dávali velice zajímavý program o mořských živočiších s bioluminiscencí, takže dnešní hádanka měla výrazně rybí téma. Na mé poměry je až příliš snadná, ale na několika posledních jsem si dala opravdu záležet. Včera si moje redaktorka stěžovala, že neví, co je selkie. V tom je podle mě kouzlo křížovek a hádanek, člověk se tu a tam musí dozvědět něco nového. Nepochybuji nicméně, že medúzu uhodne každý.

Ranní práci mám hotovou, a tak se moje mysl znovu zatoulá k Lucasovi. K němu se teď toulají moje myšlenky pořád. Už se určitě vrátil domů. Měla bych to ověřit. To se mezi sousedy dělá a já jsem stále jejich sousedka, navzdory všemu. Natáhnu si holínky, obléknu kabát, a než projdu kuchyní a zadními dveřmi ven, v úzkém zrcadle v chodbě se přesvědčím, že na obličeji nemám nic, co by tam být nemělo.

Ranní mrazík se změnil v kapky rosy a já svými kroky směřujícími k velkému domu ničím jejich lesk. Velká okna domu v ostrém ranním sluníčku září. Odráží se v nich zeleň zahrad a kontrastuje se žlutí kamenných cihel. Když zvedám ruku, sevřu ji v pěst a ukazováčkem zaklepu, vzpomenu si na naše hádky a sevře se mi srdce. Na druhé straně dveří slyším cupitání a pak se ty obrovské zelené dveře otevřou. Alison vypadá příšerně. Její za normálních okolností poklidná krásná tvář je celá zarudlá a flekatá, vlasy rozvrkočené. Zdá se, že jí chvíli trvá, než mě pozná, protože asi čekala někoho jiného, ale když zaostří, ihned se na mě vrhne, obejme mě, až mě málem srazí ze schodu.

„Merry!“ vzlyká a já v mezeře mezi mým krkem a kabátem cítím horkost jejího dechu. „Já nevím, kde je!“

Dá docela fušku s ní dojít do obývacího pokoje, kde se mi podaří ji od sebe odtrhnout a posadit ji na dlouhou pohovku v malinové barvě. V rozpacích z toho mohutného výlevu emocí odejdu do kuchyně a uvařím čaj. Vůbec nic se nezměnilo, tedy až na výhled. Na konci zahrady, kde se pozemek zužuje, ho znehodnocuje prapodivná budova ze skla a prken. Tam, kde se rozprostíraly nádherné květinové záhony, jsou teď rozprostřené vzájemně k sobě neladící kusy travního koberce. Ale na moře stále vidět je. Teď mi připadá hloupé, že jsme se kvůli tomu pohádali.

Alison si ode mě beze slova vezme čaj, chvíli do něj zírá a pak jej postaví na stolek, aniž by pod něj položila tácek. Přitáhne si hubené nohy k tělu, jako malá holka si položí bradu na kolena a vyšpulí dolní ret ještě více než normálně. Nevím, jak jí mám nabídnout pomoc, prostě jen sedím v křesle s nízkým opěradlem, které barevně ladí s pohovkou, a namísto pomoci jen žvaním jako nějaká hloupá klevetivá husa.

„Zjistila už policie něco? Včera se u mě zastavili.“

Alison zavrtí hlavou a ušklíbne se. „Ne. Je dospělý, lidé se pohřešují dnes a denně. Jen se mě ptali, jestli byl ve stresu nebo jestli nevypadal v depresi.“

„A vypadal? Že je v depresi?“ Takhle se vyptávat je morbidní, ale někteří lidé tvrdí, že mluvení pomáhá.

„Ne, vůbec. Tedy aspoň si to nemyslím. Trochu ve stresu z práce, ale ta je stresující vždycky. O ničem neobvyklém nemluvil. Vymýšleli jsme plán na naše výročí příští měsíc. A to se mu vůbec nepodobá, že ne, takhle zmizet? Že by mi neřekl, kde bude. Já tomu prostě nerozumím.“ Znovu se rozpláče a scvrkne se do malé kuličky. Dlouho pozoruji, jak jí stydne čaj, a přitom se rozhlížím po zbytku místnosti. Bývala útulná, teď ale spíš vypadá jako vystřižená z časopisu o bydlení. Nic zajímavého, z čeho by se dal otírat prach, pouze nóbl nábytek, ze kterého člověka bolí zadek, a televize. Nakonec vzhlédne. Špičku nosu má vlhkou a narůžovělou. Prsty si setře slzy a já si všimnu, že si strhala svoje legrační falešné nehty: dva jsou úplně stržené a ostatní zlomené. Určitě to bolí a nejspíš i krvácí. Při tom pohledu mi běhá mráz po zádech. Chudák Alison.

„Tobě něco řekl?“ zeptá se mě a začne si dloubat nehtová lůžka. Zvedá přitom okraje svých akrylových nehtů, co jí na prstech ještě zbyly, a ani se na mě nepodívá.

„Ne,“ odpovím jí. Přemýšlím nad tím od chvíle, co jsem to zjistila, a snažím se přijít na to, zda v našich posledních hovorech nemohly být nějaké náznaky, ale za posledních pár týdnů jsme spolu mluvili vzácně. Z toho pomyšlení mám žaludek trochu na vodě. Možná kdybychom se nechytili, třeba by přišel za mnou. Kdysi se mnou mluvil neustále.

„Ne,“ znovu odpovím Alison a zavrtím hlavou. „V poslední době jsme spolu moc nemluvili, ne po… no… Ne. Myslím, že když jsme spolu mluvili naposledy, bylo to o tom, jaká se může udělat zima. Dobíral si mě kvůli tomu mému ježdění na kole v neoprenu.“ Do mysli se mi na okamžik prodere obraz jeho rozesmátého obličeje. Doufala jsem, že to znamenalo, že mi po té hádce a scéně, co jsem udělala, odpustí.

„On je nervák,“ řekne Alison, polkne další vzlyk a zvedne ruku ke svým medovým vlasům rozděleným na pramínky. Potřebovaly by pořádně umýt a také učesat. Za ty dva roky, co ji znám, jsem ji nikdy neviděla s jediným neupraveným pramínkem vlasů a vždy jsem cítila tak trochu závistivý obdiv smíšený s posměchem. Jak dlouho jí každé ráno musí příprava na kontakt se světem trvat. Její křehkost ve mně teď vyvolává vinu, že jsem ji tak odsuzovala kvůli malichernostem a nesnažila se být příjemnější. Chci pomoct.

„Prohledala policie váš dům? Lucas tady možná něco nechal, třeba nějakou nápovědu.“

„No jo, ty a ty tvoje nápovědy,“ řekne popuzeně, vzhlédne a utře si tvář do vnitřní strany předloktí. „Ano, prohlíželi to tady, a ne, nic nenašli. Prostě zmizel.“

Já jsem si nic k pití neudělala a teď toho lituji, protože se mi kroutí ruce potřebou něco dělat a mám pocit, že jsem k ničemu. „Ale i tak, nepodíváme se spolu? Policie Lucase nezná. Třeba jim něco uniklo.“

„Bez urážky, Merry, ale úplně netoužím po tom, aby ses přehrabovala v Lucasově šuplíku s trenýrkami.“ Teď má v obličeji nevrlý výraz a vypadá přesně tak, jako když jsme se pohádali kvůli tomu zahradnímu domku, co si nechali postavit. Moje sympatie lehce opadnou. Když vstávám, zafuním, což mě podráždí ještě více.

„Máš pravdu, Alison, omlouvám se. To byl hloupý návrh. Jsem si jistá, že Lucas se brzy objeví.“ Milisekundu čekám, jestli se omluví, ale omluva nepřichází. „Pokud bys cokoliv potřebovala, stačí zavolat. Já se vyprovodím sama.“

Mířím ke svému domu a ze všech sil se snažím, abych na ni nebyla naštvaná za její hrubost. Doma se zavřu. Má to teď hodně těžké a musí mít hrozný strach. Zlá část mé osobnosti si myslí, že Lucy, Lucasova bývalá přítelkyně, by mě nechala se porozhlédnout. Lucy mě měla ráda, a nemyslím si, že Alison to někdy cítila stejně. A tak si přísně nakazuji, že se tím nesmím nechat strhnout, že se musím soustředit na jiné věci. Rozptýlím se stíráním prachu, což je po uklízení oblečení moje nejméně oblíbená domácí práce – nechápu, jak já sama dokážu generovat tolik prádla –, a nějakou dobu věnuji pečlivému otírání obálek všech mých knih. Další porci rozptýlení mi přinese úvaha nad tím, že bych si knihy mohla roztřídit podle barev, jak jsem to viděla v jednom časopisu v čekárně u zubaře. Ale zatím mám akorát pár ohromných kup knih na podlaze, místo abych je měla otřené a uklizené v knihovně. Napadne mě, kolik peněz jsem asi za ta léta utratila za knížky. Alespoň peníze jsem nikdy nemusela řešit, když jsem tuhle chalupu zdědila po tetě. Tu a ty další peníze.

Opustím kymácející se komíny tlustých knih, udělám si čaj a usadím se v kuchyni k malému stolku. Sáhnu po notebooku a otevřu ho. Líně do googlu zadám Lucasovo jméno. V místních zprávách o něm není zmínka, takže mám za to, že jeho zmizení ještě nezvířilo zdejší stojaté vody. To mi přijde zvláštní. Blázni na sociálních sítích by už teď měli zprávu o jeho zmizení sdílet v Manchesteru, Moldávii a ve Vnějším Mongolsku. Jeho jméno se na googlu neobjeví ani jinde – tedy Lucasů Manningů najdu hodně, ale žádný z nich není ten Lucas Manning, kterého hledám –, a to znám všechny triky s uváděním hesel do uvozovek z univerzitního IT kurzu, kterého jsem se zúčastnila loni. Ráda držím krok s technologiemi, mám pak pocit, že jsem mladší. Ne že by padesátka byla dnes ekvivalentem dinosaura, ale dnešní mladí si nejspíš myslí, že sešlí jsme už v sedmatřiceti.

Lucas je přes počítače machr; občas jsem předstírala, že nevím, co mám dělat, abych ho mohla požádat o pomoc. Vypadala jsem přitom jako stará smutná bába, ale fungovalo to jedna radost. Pomohl mi v telefonu nastavit pár aplikací, ačkoliv mi bylo jasné, že bych to za zhruba pět minut zvládla sama. Napadá mě, jestli by ho policie nemohla najít přes jeho telefon. Vždycky ho měl u sebe. Já svůj telefon zapomínám po kapsách svetrů, ale většina lidí bez mobilu nedá ani ránu. Zeptala bych se na to Alison, ale ta už mě má dnes nejspíš tak akorát. Ale i tak mi přijde zvláštní, že Lucas není na internetu. Jsem tam dokonce i já – když dám vyhledat své jméno, vyskočí online článek o řešení šifrovaných křížovek, na kterém jsem se před pár lety podílela. Lucas není ani na sociálních sítích, prostě nic. A já vím, že tam účet míval. Najdu stránku Alison, ale ta je soukromá, a tak nezjistím, zda jsou propojení. To je k naštvání.

3

VODOROVNĚ: 4. Přívod vzduchu (4)

zíráním do monitoru si přivodím strašlivou bolest hlavy a na gauči usnu. Když se vzbudím, jsou skoro tři hodiny, za hodinu bude dobrý příliv u Seaview, takže si sbalím všechny věci a zamířím na pláž. Minu přitom kavárnu, projedu podél pobřežního mola za Tower a Puckpool. Studený vzduch mi vyčistí hlavu, vůně soli působí jako balzám. Na podzim voní lépe, bez podtónů na slunci pečených hnijících chaluh.

Pláž, která tvoří záliv Seagrove, je prázdná a přesně tak to mám ráda. Nejde o to, že by mě obtěžovalo, že mě lidé uvidí, jak v neoprenu peláším pískem a přes kamínky k vodě, abych se s neladným šplíchancem vrhla do vln. Na tichém pobřeží je něco tak konejšivého. A dnes je tu téměř ticho, moře je klidné, úplný rybník, dalo by se říct, ačkoliv člověk nikdy nepozná, co se odehrává pod poklidnou hladinou. Proudy tu mohou být silné, pokud přijdete ve špatnou dobu.

Teď moře vypadá klidně, příliv potrvá ještě nějakých pětačtyřicet minut, než měsíc začne působit. Vejdu do vody pomalu, cítím tlak, jak moje stehna pronikají hladinou. Drobné pramínky chaluh v točivém pohybu plují pryč, když je zachytí vír vody způsobený pohybem mého těla. Skácím se do vody a plavu tak dlouho, dokud nohama nenahmatám dno, pak se celá ponořím pod hladinu a vznáším se ve vodě a cítím, jak se pod nárazy a kolébáním proudu jemně otáčím jako ve studeném lůně.

Nádech ledového vzduchu nad hladinou je přesně to vzpružení, které potřebuji, abych mohla plavat od zátoky Priory zpět k molu před hospodou The Old Fort a zase zpátky. Na pláž se vydávají pejskaři a nevšímavě si hledí svého, jen jeden malý psík zaštěká, jakmile mě uvidí. Alespoň neskočí do vody. Občas se objeví labrador, který si se mnou chce zaplavat a ve snaze mi slízat obličej z hlavy nás oba skoro utopí. Ale dnes tu žádný takový není.

Vylézt z moře ven je vždy daleko těžší. Ruce i nohy mám unavené, voda mě táhne, příboj se začíná obracet a ustupovat ze svých původních pozic na pláži. Někde jsem četla, že mořská voda má podobnou slanost jako krev. Není to úplně pravda, ale já při plavání cítím jakousi prapůvodnost, jako bychom byli s mořem staří příbuzní. Přílišná blízkost v tomto příbuzenském vztahu není vždy dobrý nápad, tedy určitě ne, pokud si chcete v plicích uchovat kyslík. Slané sirény umí být divoká stvoření, pokud vám chybí zdravý úsudek.

Pláž zase utichla. Na chvíli se posadím do písku tam, kde je stále ještě pevný, ale už začíná trochu vysychat a tvoří rozpraskanou krustičku drobounkých zrníček a oblázků, kterou tu a tam dozdobí nahodilý kus omletého dřeva či rozpadajícího se plastu. Pláže tu kdysi bývaly plné mořského skla, ale to už je pryč. Odpadky se už dnes v nic krásného nemění. Začíná padat tma, a tak se s čistou hlavou, připravená znovu se pustit do hledání Lucase, vydávám k domovu. Na něco jsem si vzpomněla.

Stoupání na George Street mě utahá, ale sotva dojedu ke svým dveřím a slezu z kola, už mířím do kuchyně obrátit šuplíky vzhůru nohama a probrat se troskami minulosti. Nakonec skoro všechno vytáhnu na stůl. Letáčky s nabídkou jídla z restaurací, které už dnes nefungují – pizzerie Mr B’s mi opravdu chybí –, baterie, kus na kámen ztvrdlé lepicí hmoty, staré drobné mince, kabely od nabíječek… Kristepane, musím to pořádně probrat. Všimnu si klíčů od velkého domu naproti, choulí se u zadní stěny šuplíku. Dočista jsem zapomněla, že je mám. Napadne mě, kolik lidí se přestěhuje do nového domu a nevymění zámky. Klíče k vašemu domu může mít kdokoliv, může to být úplně libovolný počet lidí. Já jsem klíč k tomuhle domku nikdy nikomu nedala, byť jeden je pohřbený pod tím hnusným trpaslíkem v zahradě. Někdy bych jim je měla vrátit. A pak to konečně najdu. Ano. Vizitka. Lucasova vizitka. Dal mi ji před několika lety, kdybych mu náhodou v případě nouze – třeba kdyby mu vybuchl dům nebo se něco stalo Julii – potřebovala zavolat do práce. Tehdy býval často mimo domov, bylo to krátce předtím, než poznal Alison, a hned po té hrozné události se Seanem, takže jsem mu dávala pozor na věci.

Nalezenou vizitku položím vedle notebooku a najednou mi dojde, že mám úplně promodralé špičky prstů a že všude po podlaze leží písek, protože tu stojím v neoprenu.

Stáhnu ho ze sebe a hodím ho do kůlny venku, přičemž si nadávám do idiotů. Vyběhnu nahoru a dám si dlouhatánskou horkou sprchu. Umytá na sebe hodím huňaté pyžamo a župan a seběhnu zpět do kuchyně, kde na tmavé dřevěné desce stolu jako světlo přicházející malým okénkem svítí Lucasova vizitka. Nejsem si úplně jistá, co s ní budu dělat, ale záhada Lucasova nenadálého zmizení mi s každou další hodinou hlodá v hlavě víc a víc. Nemám přátele, ale na něm mi moc záleží – není možné, aby člověku nezáleželo na někom, koho sledoval vyrůstat z malého, děsivě hlasitého miminka ve vysokého laskavého muže. Možná by nás považoval stejnou měrou za přátele jako za sousedy. Možná by mě dokonce měl za tetu. Je těžké si teď vzpomenout, když ho tak často nevídám.

Ale vím, že je to velmi nestandardní. A stejně nikomu neublíží, když se pokusím sama zjistit, kde asi tak vězí, nebo ano? Koneckonců ho znám. A pokud v něčem vynikám, je to luštění hádanek. Nejprve se ale potřebuji navečeřet, takže otevřu mrazák a vytáhnu spodní šuplík, kde mám zmrazené zbytky jídel. V půlce se zasekne; musím pro fén a dřevěnou vařečku a znovu ten pitomý krám odmrazit. V zadní části šuplíku pod několika pytlíky hrášku a zbytkem z rozmaru zakoupených mražených knedlíčků gyoza, které chutnají jako lepidlo na tapety, je pořádný kus lasagní. To bude pro dnešní večer stačit.

Vyklepnu kus těstovin na talíř a šoupnu jej do mikrovlnky. Jak že mikrovlnce říkají Velšané? Popty-ping . Kdysi mi to řekla Alison, myslím, že si mě dobírala. Na druhou stranu nemá moc smysl pro humor, takže možná to je pravda. Sleduji skleněný talíř, jak se v mikrovlnce otáčí kolem vlastní osy a jak se lasagne rozpadají po talíři. Budu si muset udělat další dávku, kterou zamrazím. Podle kručení mého žaludku trvá ohřev jídla na dostatečnou teplotu celou věčnost. Na lasagne si ještě nastrouhám trochu sýra, protože jaký by to byl život bez sýra navíc, a odnesu si kouřící talíř do

První sousto je nevýslovně horké a já udělám tu neelegantní věc, že se lasagne snažím zchladit dechem, i když je mám už v ústech. Není to poprvé, co mě napadne, že je dobře, že žiji sama. Jídlo je ale dobré a chutná mi ještě více, když potlačím svou lačnost a nechám ho trochu vychladnout. Lahodná rajčatová chuť se snoubí s pikantním čedarem a omáčky je dost. Vysušené lasagne se nedají jíst, je to jako kousat lepenku s mletým masem. Kéž bych měla aspoň kousek česnekového chleba, kterým bych talíř vytřela. Ale musím se uchýlit k tomu, že talíř potměšile vylížu jako malé dítě. Nebo pes. Ostatně slušné vychování je společenským konstruktem. Kdo by ho potřeboval?

Večeře hotova, talíře uklizeny, jídlo stráveno a já znovu vezmu do ruky vizitku. Je velmi hezká, silný papír se strukturou, která na omak působí velice příjemně, ostré ražené písmo. Celkem vzato si Lucas udělal radost. Na vizitce stojí jeho číslo, webové stránky jeho zaměstnavatele a telefon do kanceláře. Na volání už je moc pozdě, ale alespoň můžu najít, kde pracoval. Do vyhledávače zadám webovou stránku na vizitce. Sentient Security Systems . Takový jazykolam. Trochu moc sykavek. Slovo „sentient“, vnímající, se mi líbí, ale když ho vidím, vybaví se mi film s tím strašlivým robotem. Jak se jmenoval, jak tam moc převzal systém Skynet? Terminátor. Doufám, že je Lucas

Dělám si legraci. Webové stránky jsou velmi elegantní, ne příliš textu, oblaka, která se valí po obrazovce, když sjíždíte stránkou dolů. Nenajdu žádný seznam pracovníků, což je důvod, proč mi Lucas při mém předchozím hledání nikde nevyskočil. Na stránkách se uvádí, že firma vyrábí velké systémy na rozpoznání obličeje, vytváří na míru šité projekty pro firmy a státní organizace a podobné věci. To zní důležitě. Musí ho postrádat. Vždy jsem věděla, že je Lucas velmi chytrý. Jen tak zbůhdarma kliknu na tlačítko Kontaktujte nás a v rychlosti sesmolím e-mail o tom, že hledám Lucase. Nepřijde mi to zrovna správné, neboť jsem si jistá, že ta elegantní policistka už firmu určitě kontaktovala, ale nechci mrhat časem policie otázkami, zda tomu tak skutečně je. Pomysleli by si, že je divné, že do toho strkám nos. Já prostě jen chci vědět, kde je.

4

SVISLE: 31. Internetový domov (7)

probudím se na gauči a neskutečně mě bolí za krkem. Venku začíná svítat. Stříbřité prstíky úsvitu šmátrají pod závěsy a plazí se po podlaze a ptáci již zahájili svůj obvyklý kakofonický koncert. Nejsem z těch, co se ráno válí v posteli. Musela bych si strčit špunty do uší, abych neslyšela ten upípaný a ušvitořený kravál venku, ale

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stržená proudem.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.