How to Astronaut

An Insider's Guide to Leaving Planet Earth

Copyright © 2020 by Terry Virts

This edition published by arrangement with Workman, an imprint of Workman Publishing Co., Inc., a subsidiary of Hachette Book Group, Inc., New York, New York, USA. All rights reserved.

Jak to dělají astronauti

Zasvěcený návod, jak opustit planetu Zemi

Terry Virt

Odpovědná redaktorka: Gabriela Kostašová

Překlad: Petr Kovařík

Výroba e-knihy: Lenka Pavlisová

Obálka: Lenka Pavlisová (dle originálu publikace)

Copyright © ZONER a.s.

Vydání první v roce 2023. Všechna práva vyhrazena.

Zoner Press

Katalogové číslo: ZRE2219

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být reprodukována ani distribuována žádným způsobem ani prostředkem, ani reprodukována v databázi či na jiném záznamovém prostředku či v jiném systému bez výslovného svolení vydavatele s výjimkou zveřejnění krátkých částí textu pro potřeby recenzí.

Dotazy týkající se distribuce směřujte na:

Zoner Press

ZONER a.s.

Nové sady 18, 602 00 Brno

tel.: 532 190 883

e-mail: knihy@zoner.cz

www.zonerpress.cz

www.facebook.com/Zonerpress

www.instagram.com/zoner_press_brno/

ISBN epub: 978-80-7413-607-8

ISBN mobi: 978-80-7413-608-5

Obsah

Tohle není stará tátova knížka o dobývání vesmíru

Výcvik

1 – Létání na proudových letounech

2 – Ruština ( говорить по русски )

3 – Papírové sáčky

4 – The vomit comet – blicí kometa

5 – Výcvik přežití

6 – Mimořádné události na palubě raketoplánu

7 –

8 –

9 –

10 –

11 –

12 –

13 –

14 –

15 –

16 –

17 –

18 –

19 –

20 –

21 –

22 –

23 –

24 –

25 –

26 –

27 –

28 –

29 –

30 –

31 –

32 –

33 –

34 –

35 –

36 –

37 –

38 –

39 –

40 –

41 –

42 –

43 –

44 –

45 –

46 –

47 –

48 –

49 –

50 –

51 –

Tohle není stará tátova knížka o dobývání vesmíru

Ale i jemu se bude líbit!

Tato kniha je sbírkou esejů na různá témata související s lety do vesmíru. Některé jsou krátké, jiné dlouhé. Některé technicky zaměřené, jiné citově zabarvené. Některé založené na faktech, jiné čistě spekulativní. Některé zábavné, jiné tragické. Všechny jsou napsány se dvěma cíli: rozesmát vás a přimět vás povzdychnout si: „Pane jo!“ A to co nejčastěji.

Mnohé z nich jsou v knize tohoto typu očekávatelné. Jak se při práci s raketami připravit na nouzové situace? Jak (a proč) se létá s tryskovými letadly? Jak se člověk stane palubním zdravotníkem? Jak se provádějí nejrůznější vědecké experimenty? Jak se připravit na výstup do volného prostoru? Jak se ve vesmíru točí filmy? Jak spojit dvě kosmické lodě na oběžné dráze? Jak se ve stavu beztíže osprchovat?

Plánujete v blízké budoucnosti opustit Zemi jako vesmírný turista? V jedné z kapitol najdete všechno, co potřebujete vědět.

Některé eseje jsou hypotetické. Co byste dělali, kdyby se nezažehl raketový motor, který vás má dopravit zpět na Zemi, a vy byste ve vesmíru uvízli? Nápověda: na vyřešení byste měli celý zbytek života. Co udělat s tělem zesnulého člena posádky? Jak se vypořádat s tragickou zprávou ze Země nebo se špatnými zprávami od nadřízených, kteří vám lezou na nervy? Provozovali někdy lidé ve vesmíru sex? Zabývám se i nejhlubšími filozofickými otázkami naší doby, týkajícími se Boha, mimozemšťanů, cestování v čase a o toho, jak vyskladnit nákladní loď.

Jedna konkrétní kapitola v této knize vznikla zcela neplánovaně. Redigování knihy probíhalo v době vrcholící globální pandemie nemoci COVID-19, a tak jsem přidal kapitolu, jak ve vesmíru přežít izolaci. Pokouší se o humorné srovnání uvíznutí ve vesmíru s izolací na Zemi. Virus způsobil na světě spoustu bolesti a neshod, a tak doufám, že tento odlehčený pohled na karanténu a izolaci v době nebývalé tragédie snad někoho pobaví.

Přestože podtitul knihy zní Zasvěcený návod, jak opustit planetu Zemi, možná vás po jejím dočtení napadne pár otázek. Který stát (nebo společnost) bude první na Marsu? Je ve vesmíru alkohol? Kolik peněz vydělávají astronauti a jakými auty jezdí? Dá se ve vesmíru hrát Fortnite? Jsou ve vesmíru zbraně? Vyhrají Orioles ještě někdy Světovou sérii? Jedna záhada za druhou.

Kniha Jak to dělaj astronauti je o dobrodružství. O objevování. O neznámém. Je o tom nejlepším, co nás dělá lidmi, ale i o pár věcech, kvůli kterým bychom jimi raději nebyli. Snad si po jejím přečtení řeknete, že o cestování do vesmíru víte víc než předtím, než jste tento svazek vzali do ruky.

Psal jsem od srdce, obyčejným jazykem. Abyste zde popisované koncepty pochopili, nemusíte být raketoví inženýři; všechno je napsáno tak, aby to nevyžadovalo žádné zvláštní technické znalosti kromě zvědavosti a touhy něco se naučit. Nejedná se o technickou příručku ani o návod. Záměrně nevysvětluju přesné znění nesčetných zkratek NASA, na které narazíte (např. „ARED je zkratka NASA pro posilovací stroj“ je asi tak maximum, kam až jsem ochoten zajít).

Nejedná se o běžný životopis astronauta. Jenže já nejsem jen tak nějaký astronaut, abych tak řekl.

Abych tuto knihu uvedl do kontextu, zde je stručný popis mé kariéry. V sedmnácti letech jsem odešel z domova na Leteckou akademii USA a po jejím absolvování jsem se v jednadvaceti vydal na cestu pilota proudových letadel. Nejprve jsem létal na stíhačkách F-16 jako operační pilot ve Spojených státech, Koreji a Německu a nakonec jako zkušební pilot na Edwardsově letecké základně v Kalifornii. Poté, co mě NASA vybrala jako pilota raketoplánu, jsem v únoru 2010 letěl na palubě Endeavouru na závěrečnou montážní misi Mezinárodní vesmírné stanice (ISS), STS-130. Nainstalovali jsme modul Node 3 Tranquility a také Kupoli, pozorovací modul se sedmi okny. O několik let později, v listopadu 2014, jsem odstartoval na ruské raketě Sojuz z kosmodromu Bajkonur v Kazachstánu, a to ze stejné startovací rampy, jakou používal Jurij Gagarin. Po připojení k ISS jsme se stali součástí posádky Expedice 42. O několik měsíců později přiletěl nový Sojuz, který nahradil polovinu naší posádky, a já jsem se stal velitelem Expedice 43, dokud jsem se v červnu 2015, 200 dní po startu, nevrátil na Zemi.

Poslední poznámka: tuto knihu jsem napsal celou sám, bez pomoci profesionálního spisovatele. Velkou podporu při její tvorbě a hledání konečného tvaru mi samozřejmě poskytl nakladatel. Ale napsal jsem ji sám. Ať už v dobrém, zlém či ošklivém.

Přeji vám při jejím čtení dobrou zábavu. Doufám, že na těchto stránkách najdete odpovědi na mnohé z otázek týkajících se cestování vesmírem. Věřím, že i zbytek bude nějakým způsobem podnětný. Ačkoli jsou kapitoly rozvrženy chronologicky jako vesmírná mise, od výcviku přes start na oběžnou dráhu až po návrat na Zemi, nemusíte je nutně číst v tomto pořadí, takže je-li libo, klidně přeskakujte. Mým hlavním přáním je, aby se vám kniha Jak to dělaj astronauti líbila. Na konci nebude žádný kvíz, takže se při čtení prostě bavte!

Zejména pokud ji čtete u bazénu nebo na pláži, tak pochopitelně dodržujte alespoň dva metry sociálního odstupu od nejbližších opalujících se lidí.

Výcvik

1

Létání na proudových letounech

Předehra ke kosmickým lodím

Připravit se na let do vesmíru ve skutečnosti vlastně ani nejde. Dá se trénovat na simulátorech, studovat, mluvit s kolegy astronauty, kteří jej zažili. Ale emocionálně se připravit na to, co se stane, až se zažehne raketa a vy se v ohnivé brázdě odpoutáte od planety, pak někdo vypne motory, tím pádem i gravitaci, a vy budete mít pocit, že padáte (protože opravdu padáte), to jednoduše nelze.

Proto u mě byla nejdůležitější přípravou na první let do vesmíru pilotáž výkonných proudových letadel. Letectví je zkrátka nejbližší obdobou, kterou tady na Zemi máme a která astronauty na náročné kosmické lety dokáže připravit. Není to kvůli šikovnosti s kniplem při přistávání, vzdušné akrobacii nebo umění letu ve formaci. Je to kvůli mentálním aspektům létání – schopnosti udržet si přehled o celkové situaci, zachovat klid pod tlakem, přijímat správná rozhodnutí v časové nouzi, udržovat si mentální „náskok před tryskáčem“ a předvídat několik následujících manévrů, to vše v rychlosti 805 km/h, kdy hladina paliva klesá s každou minutou a k cílovému letišti se blíží bouřka.

Schopnost dělat všechny uvedené věci a zůstat přitom v klidu, i když je vaše růžové tělo (jak se pilotům říká v leteckém žargonu) v ohrožení, je nejdůležitější dovedností každého astronauta. Je to dovednost, kterou se na simulátoru, kde nejsou žádná reálná ohrožení, nenaučíte. Rychlé tryskové letouny jsou pro budoucí astronauty jednoduše nejlepším způsobem, jak se ve schopnostech stíhacího pilota s ledově klidným pohledem zdokonalit.

Svou vojenskou kariéru jsem začínal na letounech T-37 a poté T-38 Talon, základních a pokročilých cvičných proudových letounech vojenského letectva, a poté jsem deset let létal na letounech F-16 Viper. Takže když jsem se dostal do NASA, bylo pro mě opětovné létání na T-38 jako jízda na kole, přestože od mého posledního letu v tomto cvičném letounu uplynulo deset let. Ovšem pro některé mé kolegy, kteří měli za sebou jen krátký čas strávený v lehkých letounech, byl T-38 významným posunem vpřed. NASA je předhodila hladové smečce a základům pilotáže je učila v nadzvukovém T-38, což byla opravdová zkouška ohněm. Dnes už naštěstí posílají nově přijaté astronauty, kteří nejsou piloty, na zkrácený vojenský výcvikový program v T-6, základním turbovrtulovém cvičném letadle, které je mnohem pomalejší než T-38, a základům pilotáže a létání se učí právě na těchto strojích. Tito astronauti nikdy nebudou veliteli letounu T-38 – vždycky budou létat na zadním sedadle jako člen posádky – ale hrají důležitou roli, spolupracují s pilotem na předním sedadle na úspěšném plnění úkolů, a hlavně se připravují na kosmický let.

Noví členové posádky si musí osvojit několik důležitých dovedností. První a nejdůležitější z nich je působit v rádiové komunikaci naprosto v pohodě. Není nic horšího, než když někdo zní zmateně, vyděšeně nebo, ve snaze spojit se s řídicí věží k získání povolení ke startu, blábolí nějaké nesmysly. Nejlepší rada, kterou jsem nováčkům dával, byla, aby vždycky působili trochu otráveně, jako by je už samotné zapínání mikrofonu obtěžovalo. Člověk nechce znít arogantně nebo jako úplný blbec, ale spíš něco ve smyslu „OK, mám tady spoustu práce, tak pojďme na věc, ať už to máme z krku“. Stejnou radu mi po letech dal jeden hollywoodský producent, když jsem namlouval nějaké video. Řekl mi, že působím moc uvolněně a že musím být trochu otrávenější, abych zněl víc frajersky. I nová posádka letadla si před komunikací s řídicí věží musí v duchu nacvičit, co budou říkat. Jasně a stručně, s nádechem lehké naštvanosti – to je dobrý recept na úspěch. Mezi stíhači jsme žertovali, že pokud se blíží havárie, musíme znít dobře, a to až do okamžiku nárazu do země. Máme koneckonců nějakou pověst, které je nutné dostát za všech okolností.

Ve srovnání s F-16 nebo jinými, méně výkonnými stíhačkami, je T-38 poměrně jednoduchý stroj. Jako pilot raketoplánu jsem zjistil, že celý Talon je asi tak složitý jako jeden systém raketoplánu. Například hydraulický systém, počítače nebo hlavní motory raketoplánu mi připadaly zhruba stejně náročné na zvládnutí jako celý systém T-38. Každopádně i ten byl poměrně složitý a každý se ho musel naučit. Systémy letadla. Běžné postupy. Nouzové postupy. Pravidla létání podle přístrojů a postupy řízení letového provozu. Meteorologie. Techniky přežití. Noví piloti procházejí asi měsíčním základním teoretickým školením, a i staří harcovníci si jej každoročně oživují. I když se jedná o jednoduché proudové letadlo, je toho potřeba znát poměrně hodně.

Poté přichází na řadu létání samotné. Musíte si zvyknout na to, že se poutáte k vystřelovací sedačce, nasazujete si helmu, přes kterou se špatně dýchá, sedíte v kokpitu z 60. let, který páchne jako směs leteckého paliva, špinavého prádla a puberťáckého pokojíčku, přetěžujete tělo pomocí přídavného spalování, jako když v autě sešlápnete plynový pedál až na podlahu, a při zatáčení vás letadlo zarazí do sedačky, jako když projíždíte zatáčku na plný plyn, čemuž se někdy říká „tahání géček“. Musíte umět simulovat špatné počasí tím, že si zakryjete vnitřek překrytu kabiny pytlem a letíte pouze podle přístrojů. Musíte si zvyknout na neuvěřitelně vysokou rychlost bočního náklonu; T-38 se svými poměrně krátkými křídly dokáže udělat dva kompletní boční výkruty za vteřinu, i když jsem to raději zkoušel jen málokdy.

Musíte si hlídat spotřebu paliva. „Minimum fuel“ je termín, který se používá k informování řízení letového provozu, že nám dochází palivo a musíme co nejdříve přistát. U T-38 jsme říkali, že s minimem paliva už pro jistotu rovnou startujeme. Do těch krátkých křídel se ho moc nevejde a proudové motory z padesátých let minulého století spálí spoustu dinosaurů, takže moc dobře víte, že máte málo paliva už od okamžiku vzletu. Navíc létání v Texasu a na americkém jihu znamená pohyb v blízkosti bouřek. Bývá jich hodně. Vzpomínám si, že mě jako studenta učili, že v době míru není žádný úkol tak důležitý, aby kvůli němu bylo nutné prolétávat bouřkou, a na základě pár poškození, které jsem tyto monstrózní bouře viděl napáchat, s tím naprosto souhlasím. Nicméně v létě jsou všude, takže vyhnout se jim a zároveň se dostat do cíle s minimem paliva v nádrži zaměstná spoustu mozkových buněk.

Astronauti NASA plní s letouny T-38 různé úkoly. Většinou se jedná o základní schopnost doletět na letiště vzdálené obvykle 960 až 1440 kilometrů, cvičné přiblížení podle přístrojů, přistání a následný let zpět na Ellington Field, naši domovskou základnu v Houstonu. Při výběru letiště, na které se poletí, je třeba posoudit několik klíčových kritérií. Mojí hlavní prioritou byla dostupnost dobrého grilovaného masa nebo jiného jídla spolu s drobnými detaily, jako je počasí, schopnost posádek obsluhovat letouny T-38 se startovací jednotkou, která je pro nahození našich proudových motorů nutná, státní letecké palivo a dráha dlouhá alespoň 2,1 kilometru atd. Tyto úkoly typu „tam a zpět“ dávají astronautům možnost pracovat na tzv. měkkých dovednostech, jako je koordinace posádky a situační povědomí. Někdy se odvážou a provádějí akrobacii, což je do jisté míry užitečné pro přípravu na stav beztíže, i když popravdě řečeno, na ten vás nemůže plně připravit nic. Během éry raketoplánů jsme létali na mys Canaveral nebo do El Pasa a na raketovou střelnici White Sands, kde jsme trénovali přiblížení raketoplánů. Hlavním letounem pro tyto účely byl upravený Gulfstream G2, ale občas jsme tato extrémní přiblížení prováděli i v T-38, což se podobalo střemhlavému bombardování pod úhlem 20 stupňů, které jsem znal z F-16.

Někdy se však věci nedařily podle plánu. A právě proto je výcvik na letounu T-38 tak cenný; výcvik na raketoplánu a kosmické stanici v kontrolovaném prostředí simulátoru vám nikdy nedal zabrat tak, aby se vám, lidově řečeno, pořádně „zapotila prdel“. Jednoho dne jsem při startu za úsvitu vletěl do hejna ptáků a explodoval mi levý motor. Oklikou jsem se vrátil na nouzové přistání na zbývající fungující motor. Byl to nejkratší let, který jsem si kdy do palubního deníku zaznamenal – a pravděpodobně i nejrychlejší tepová frekvence v životě. Dodnes jsem vděčný za to, že jsem toho dne měl na zadním sedadle Rickyho Arnolda, jednoho z nejlepších letových specialistů, jaké kdy NASA měla. Jednou v noci, když jsem letěl do Midlandu v Texasu, zasáhla letiště zběsilá prachová bouře, kvůli které ho uzavřeli, a my jsme se museli vydat na 160 kilometrů vzdálené nejbližší letiště. Nezbylo nám nic jiného, než svěrači ohryzávat polstrování sedadla a modlit se: „Bože, prosím, ať doletíme do Lubbocku.“ Hádejte, kdo se mnou ten den letěl? Jeho iniciály jsou RA.

Moje letecká kariéra je podobných příběhů plná: na letecké základně Eglin mi téměř došlo palivo v letounu, po příletu do Tallahassee jsem zjistil, že dráha je zavřená, a na nejbližší základnu Tyndall jsem doletěl jen tak tak; při letu nad Irákem v jednomotorovém F-16 mi zhasl motor; při mém vůbec prvním nácviku letu LANTIRN (Low Altitude Navigation and Targeting Infrared at Night – navigace v malých výškách a noční zaměřování pomocí infračervených paprsků) jsem málem vletěl do hory – život mi zachránil až na poslední chvíli počítač; byl jsem dezorientovaný a táhl jsem svou F-16 v noci přímo nahoru (naštěstí to nebylo přímo dolů – měl jsem víc štěstí než rozumu); mohl bych pokračovat donekonečna. Během sedmadvaceti let létání s rychlými proudovými letadly jsem zažil spoustu situací, ze kterých jsem vyvázl doslova o vlásek.

Přestože mezi létáním na nejvyšší úrovni a půlročním pobytem na vesmírné stanici není žádná přímá souvislost, možnost, že vás kdykoli může postihnout nějaká nevysvětlitelná mimořádná událost, vás udržuje ve střehu, což je nejlepší možná psychická příprava na vesmírný let.

Tohle a taky skutečnost, že umíte frajersky komunikovat s věží.

2

Ruština
(говорить по русски)

Učení se jazyka kolegů z posádky

Lidé, z nichž se stávají astronauti, bývají většinou přesvědčeni, že v něčem vynikají. Piloti stíhaček bývali nejlepší na své základně, špičkami ve svém oboru bývají lékaři (jako třeba Goose ze seriálu Pohotovost), inženýři umí programovat líp než kolegové. Ale pokud vás jako kandidáta na astronauta skutečně vyberou, zjistíte jednu nemilosrdnou, krutou pravdu: ať už jste byli přesvědčeni o vlastních kvalitách v jakémkoliv oboru, vždycky se najde někdo lepší.

Jednou z dovedností, o které jsem si myslel, že se v ní dokážu prosadit, jsou cizí jazyky. Nebyl jsem nijak výjimečný, ale na střední škole jsem žil v rámci výměnného pobytu u rodiny ve Finsku. Na vysoké jsem se věnoval francouzštině a strávil semestr na francouzské letecké akademii l’Ecole de l’Air. Ze všech stíhacích pilotů, které jsem u letectva znal, jsem byl jediný, kdo se s tolika cizími jazyky reálně setkal. Na letecké základně Spangdahlem jsme se všichni snažili mluvit německy, ale bylo to naprosto příšerné a žádný Němec nám nikdy nerozuměl; vymýšleli jsme si vlastní slova s hrozným přízvukem. Fráze jako das ist so... (to je tak)... nebo du bist ein... (ty jsi)... v podstatě vystihovaly celý rozsah naší německé slovní zásoby. Až takhle špatně jsme na tom byli. Nicméně jsme si mysleli, že jsme vtipní a chytří... a taky hezcí a skromní.

Pak jsem se dostal do NASA a pochopil jsem jednu věc: byli tam i jiní astronauti a cizí jazyky ovládali lépe než já. Na čele a jednoznačně prvním místě tohoto seznamu byla má budoucí kolegyně z posádky mise na mezinárodní vesmírnou stanici Expedice 43 Samantha Cristoforettiová. Mluvila anglicky, francouzsky, německy, rusky a samozřejmě svou rodnou italštinou, a to vše plynně a prakticky bez cizího přízvuku. Úplně neuvěřitelné. Po naší misi ji Evropská kosmická agentura vyslala do Číny, aby se naučila řídit jejich kosmickou loď, a tak se naučila mandarínsky, a to za pouhý rok po naší misi. Když jsem se jí ptal, jak jí učení jde, odpověděla poněkud ostýchavě: „Je to v pohodě, víš jak, celkem to jde.“ Pak jsem ji viděl v čínské televizi dávat rozhovor v mandarínštině. Neuvěřitelné. Samantha je asi jazykově nejnadanější člověk, kterého znám. A astronauti jako ona jsou ve všech oborech – přírodní vědy, létání, fyzická zdatnost, mechanická šikovnost, na co si vzpomenete. Ať už si myslíte, že jste dobří v čemkoli, vždycky se najde někdo lepší.

Když program raketoplánů skončil, měli jsme dvě možnosti: a) naučit se rusky, abychom mohli létat na jejich lodi, nebo b) najít si jiné zaměstnání. Myslel jsem si, že jsem na tom s jazyky celkem dobře, a tak jsem si řekl: „Co na tom může být tak těžkého?“. Stručná odpověď zní: prakticky všechno.

Mnoho lidí si myslí, že ruština je obtížná kvůli azbuce, ale upřímně řečeno, v tom žádný problém nebyl. Po čtyřhodinové lekci v první den výuky s lektorem a celoživotním přítelem Waclawem Muchou už jsem ta písmena jakž takž zvládal. Dalších patnáct let učení se podstatným jménům, slovesům, přídavným jménům a pádům už ale bylo mnohem náročnějších.

V ruštině je slovíček příbuzných angličtině velmi málo, i když mezi ruštinou a francouzštinou se nějaká najdou. Například slovo pro pláž je ve francouzštině stejné, plage, v ruštině пляж. Některá ruská slova však bývají nesmyslně dlouhá a těžko vyslovitelná. Ahoj se řekne здравствуйте. Vyslovit to správně mi trvalo pět minut. Nedá se nic dělat – ruština je slovanský jazyk a naučit se ji není snadné, protože na rozdíl od jiných románských nebo anglosaských jazyků se angličtině podobá jen minimálně.

První roky studia ruštiny byly obzvlášť strastiplné. Měl jsem práci na plný úvazek a mimo hodiny s Waclawem nebyl čas se učit. Se spolužáky astronauty jsme chudáka Waclawa mučili s žádostmi, aby každou lekci opakoval stále dokola to samé slovo. Řadu měsíců jsem absolvoval každý týden několik hodin výuky a naučil se sotva pár nových slovíček. Měl s mou natvrdlostí a teflonovým mozkem trpělivost světce. Ruská slovíčka mi prostě nešla do hlavy. Nakonec jsem po několika letech trápení dosáhl celkem slušné úrovně. Naučil jsem se šest pádů (neptejte se, prostě mi věřte, že pokud jste se nenarodili a nevyrostli v Rusku, nikdy je úplně nepochopíte), naučil jsem se jednadvacet způsobů, jak říct slovo jeden, a dostal jsem se až do bodu, kdy mě konverzace v ruštině začala opravdu bavit. Nakonec jsem se dokázal dívat na televizní pořady a filmy – Waclaw mi pomáhal porozumět jednotlivým replikám a během hodiny a půl jsem zvládl pět nebo deset minut pořadu.

Překonání této překážky mi zabralo několik let, ale nakonec jak mě, tak chudáka Waclawa výuka ruštiny začala mnohem víc bavit. Umět se domluvit se všemi členy posádky v jejich rodném jazyce pro mě mělo naprosto zásadní význam. Všichni ruští kosmonauti, se kterými jsem letěl, mluvili velmi dobře anglicky, lépe než já rusky, ale umět se domluvit jejich jazykem pro mě bylo otázkou cti.

Kromě prosté znalosti odborného jazyka jsem se snažil naučit kulturní idiomy a výrazy, a co je důležitější, jak si v ruštině připít na zdraví. To byla dovednost potřebná na konci každého významného milníku výcviku ve Hvězdném městečku, naší výcvikové základně nedaleko Moskvy. Umět říct pár vět, kterým každý rozuměl, při budování našeho mezinárodního přátelství opravdu výrazně pomohlo, zejména během velmi napjatých let 2012–2015. Pokud jde o přípitek, naučil jsem se několik velmi důležitých dovedností. Zaprvé, když nastane čas přípitku, nedopíjejte sklenici úplně do dna. U vodky je to důležité zejména pro začátečníky. Za druhé, nikdy nepronášejte přípitek jako první. Když půjdete na řadu až jako pátý, budete mnohem vtipnější!

I tak pořád zbývá spousta příležitostí, jak něco poplést. Během startu rakety Sojuz mě Anton vyzval: „Teppи дaй мнe блок yпpaблeния,“ neboli „Terry, podej mi ovládací panel.“ Jenže блок (blok) zní podobně jak сок (sok, šťáva). Tak jsem mu podal malou krabičku džusu z našich přídělů jídla. Málem jsme se potrhali smíchy! Tato historka v podstatě vystihuje mé znalosti ruštiny. Dokážu se domluvit, vést konverzaci a navázat přátelství, ale při delším mluvení obvykle rychle narazím na něco, čemu nerozumím. Pokud si to dokážeme vysvětlit, je všechno v pohodě. Ale někdy se holt stane, že požádáte o ovladač vesmírné lodi a místo něj dostanete krabičku džusu.

Jednou z mých nejoblíbenějších činností na vesmírné stanici bylo vplout v pátek večer do ruského segmentu a trávit s nimi čas po skončení pracovního týdne. Večeřeli jsme, dívali se na televizi a smáli se. Také jsme začali tradici, které jsme říkali „kulturní program“. Kamarádi kosmonauti mě učili výrazy, které mě ve škole neučili, takže jsem se náramně bavil. Dodnes si pamatuji, jak se Anton a Gennadij, Míša a Saša smáli, zatímco já se učil slova, která v učebnicích (nebo v přítomnosti žen) nenajdete. Pokud jsme měli dobré satelitní spojení, používal jsem nepříliš kvalitní telefonní systém stanice, abych zavolal Waclawovi, který tou dobou obvykle jezdil po práci domů z Johnsonova vesmírného střediska v Houstonu. „Waclave, co to znamená xxxxx?“ zeptal jsem se. Vždycky se rozesmál a občas musel z toho, co mě mí souputníci učili, smíchy zastavit. Tyto páteční večerní „kulturní programy“ byly jednou z nejzábavnějších stránek mého pobytu ve vesmíru. Jeden výraz, který mě naučili kosmonauti z posádky Anton a Gennadij, je navždy vyrytý na přepážce jednoho z modulů ISS. Uspořádali jsme při té příležitosti malý obřad a výraz jsme napsali jako motivaci pro budoucí posádky, přičemž jsme se smáli tak, že kdybychom se nevznášeli, spadli bychom nejspíš na podlahu. Ve smíšené společnosti jej nemůžu opakovat, ale v podstatě zněl nějak takto: „Vy**bávají s náma, ale co tě nezabije, to tě posílí.“ Sloveso si upravte dle vlastního uvážení.

Pokud jste v mezinárodním prostředí v práci nebo doma, snaha naučit se cizí jazyky a pochopit cizí kultury je velmi důležitá a může pomoci vytvořit trvalé pouto, i když tento vztah ohrožují velmi silné negativní vnější faktory. S hrdostí mohu říci, že posádka Expedice 43 byla příkladem toho, jak spolu lidé z různých kultur dokážou vycházet, spolupracovat a stát se přáteli na celý život, a to i tváří v tvář nepřízni osudu.

3

3

Papírové sáčky

Jak se naučit nevdechovat zbytečně moc CO2

Existuje spousta důvodů, proč si naší planety vážit. Opravdu spousta. Máme tady vzduch k dýchání a vodu k pití. Dostatek jídla. Před kosmickým zářením nás chrání magnetické pole. Existuje asi milion přírodních zákonů, které jsou dokonale sladěny tak, aby se zde dalo žít. Když se nad tím zamyslíte, všechno na této planetě je naprosto úžasné.

Jednou z těchto věcí je atmosféra a koloběh O2 (kyslíku) a CO2 (oxidu uhličitého) v ní. Zjednodušeně řečeno, živočichové využívají O2 a vytvářejí CO2, stromy a rostliny pak využívají tento CO2 a vytvářejí O2. Úžasný a dokonale navržený systém podpory života. Ale pokud jde o kosmické lodě, splnění této potřeby atmosféry, v níž se dá žít, vyžaduje od konstruktérů kosmických lodí obrovské úsilí a regulace CO2 je klíčovou součástí tohoto systému. Protože astronauti vydechují CO2 a na palubě kosmické lodi nejsou žádné stromy, které by ho přirozeně absorbovaly, je funkční systém odstraňování CO2 bezpodmínečně nutný k tomu, aby posádka během několika hodin nezemřela.

Jelikož se tyto lidmi vyrobené přístroje občas porouchají, musí se každý astronaut naučit rozpoznávat vlastní příznaky toho, jak na něj CO2 působí. Pokud byste se nadýchali příliš velkého množství oxidu uhličitého, je třeba si to uvědomit a jednat dřív, než bude pozdě. Kvůli této potřebě výcviku přišla NASA s velmi technicky vyspělým a přesným systémem, díky němuž se každý nový astronaut naučí rozpoznávat své individuální příznaky.

Dali nám přes obličej sáčky a nechali nás do nich dýchat, dokud se v nich nenahromadil CO2 a nám se nezatočila hlava. Vážně si nedělám legraci, přesně takto jsem zjistil, jaký pocit u mě příliš vysoká koncentrace CO2 vyvolává. U nás to fungovalo velmi dobře, ale doma to prosím nezkoušejte. Pod dohledem letového lékaře jsme s posádkou STS-130 seděli u stolu, každý dýchal do papírového svačinového sáčku a s ledově chladným odhodláním jsme jeden druhého pozorovali, kdo vyhraje. Letoví doktoři mě napomínali: „Hele, tohle není žádná soutěž; prostě dýchej, dokud nepocítíš příznaky, a pak toho nech. Za nejdelší výdrž není žádná odměna.“ Až na to, že jsme všichni astronauti, takže to pochopitelně soutěž je. Pokud se výsledek dá jen trochu změřit, pak pilot se specialistou mise, letectvo s mariňáky, velitel s pilotem začnou soutěžit vždycky!

Seděli jsme tam a zírali na sebe, oči se nám leskly, na čele krůpěje potu, tváře nám fialověly, rty modraly, oči těkaly z jednoho na druhého, přesně jako když na sebe Alan Shepard, John Glenn a Gordo Cooper s ledovým klidem zírali při testu kapacity plic ve filmu Správná posádka. Mí kolegové z posádky si jeden po druhém sundávali papírové sáčky z obličeje a zhluboka se nadechovali opojného kyslíku. Letoví lékaři prosili, ať už toho necháme. Až nakonec s obličejem v sáčku zůstal jen jeden z nás. Jméno posledního přeživšího neprozradím, ale jeho iniciály jsou TV. Čas samozřejmě nikdo neměřil…

S CO2 jsem měl ve vesmíru problém několikrát. Při jednom letu raketoplánem jsme byli deset dní připojeni k Mezinárodní vesmírné stanici (ISS), a když nastal čas odletu, celá posádka STS-130 se v jednu chvíli sešla na stísněné palubě Endeavouru a zavřeli jsme za sebou průlez mezi raketoplánem a stanicí. Najednou všech šest lidí v relativně malém prostoru raketoplánu vydechovalo CO2, což způsobilo rychlý nárůst koncentrace, a během několika minut jsme všichni začali pociťovat individuální příznaky – zrychlený tep a dech, zarudlý obličej, brnění rtů a konečků prstů, dušnost, bolest hlavy. Vtipkovali jsme, že je to jako sedět na schůzi NASA v Johnsonově vesmírném středisku. Houston nám nařídil, abychom nainstalovali další skrubr CO2 (plechovka s hydroxidem lithným, který CO2 ze vzduchu odstraňuje) a příznaky téměř okamžitě ustoupily.

Během dlouhého letu byl problém s působením CO2 mnohem zákeřnější. Velikost naší posádky se pohybovala mezi třemi a šesti lidmi, v závislosti na harmonogramu rotace Sojuzu, a rozdíl mezi třemi a šesti lidmi na palubě byl jasně poznat. CO2 skubr si vedl mnohem lépe, když bylo na palubě méně těl, která oxid uhličitý vytvářela. Tyto skrubry, kombinace amerických a ruských zařízení, běžně udržovaly hladinu CO2 kolem 3 mm Hg parciálního tlaku, což je víc než desetkrát vyšší hladina než na Zemi. Při dlouhodobé misi jsme byli jako žáby, co se pomalu vaří v hrnci, protože hladina CO2 se nikdy neměnila prudce (jako se nám to stalo na Endeavouru) – byli jsme prostě neustále krmeni pomalu se měnící, ale velmi silnou polévkou s vysokým obsahem oxidu uhličitého.

Dá se říci, že během dlouhodobé mise nějaké příznaky působení CO2 pociťuje většina členů posádky. Jedná se o bolesti hlavy, dušnost, podrážděnost nebo to, čemu s oblibou říkáme „vesmírný mozek“, což je stav, který omezuje schopnost myslet jako na Zemi. Občas, když se porouchal některý skrubr nebo se objevila nová posádka tří astronautů, čímž se zvýšila koncentrace CO2, se u některých lidí začaly objevovat příznaky otravy CO2. Jednou v noci jsem kvůli technickému problému nemohl spát ve svém obvyklém prostoru a musel jsem si najít tábořiště na ISS. Vybral jsem si PMM, náš skladovací modul. Poté, co jsem si rozložil spacák a zavřel oči, jsem začal cítit, jak mi buší srdce a brní rty – příznaky otravy CO2. Došlo mi, že je v tomto modulu nedostatečná ventilace a po několikerém přemístění spacího pytle jsem to vzdal a přesunul se do hlavního vestibulu, Uzlu 1. Bylo to varovné poučení ohledně důležitosti větrání, protože bez elektrických ventilátorů vzduch ve vesmíru necirkuluje. Bez větrání by kolem sebe astronaut při dýchání vytvářel oblak CO2, a pokud by se nehýbal, začal by pomalu ale jistě odpadávat.

Během mého pobytu jsme zažili jednu nouzovou situaci, která vyžadovala, aby posádka použila kyslíkové masky, a jakmile se vyřešila, poloprázdné kyslíkové lahve jsme odložili a čekali na pokyny z Houstonu ohledně jejich likvidace. Když nám řekli, abychom kyslík prostě vypustili do atmosféry, byli jsme nadšení. Všichni jsme se postavili do fronty, aby si z lahve s kyslíkem mohl každý pořádně šňupnout! Ten kyslík byl totiž okamžitou úlevou od každodenního předávkování CO2, v mozku jsem okamžitě pocítil úlevu a zároveň jsem si všiml, že se mi trochu rozjasnilo vidění. Stejně tak skafandr používaný při výstupu do vesmíru má stoprocentně kyslíkovou atmosféru. Takže když vyjdete ven, dýcháte několik hodin mnohem čistší vzduch. Ačkoli s výstupem do vesmíru souvisí spousta fyzických nároků, dýchání čistého kyslíku jsem si opravdu užíval, i když jen pár hodin.

Nikdo z lékařů v NASA netuší, jaké má takové dlouhodobé působení oxidu uhličitého na lidské tělo dopady, protože na Zemi nejsme ničemu podobnému vystaveni tak dlouho jako astronauti a žádné platné, komplexní a dlouhodobé hodnocení zdraví astronautů dosud nevzniklo. Existují hypotézy, že by mohlo mít vliv na zrak, kardiovaskulární zdraví, mozkové funkce (počínající Alzheimerova choroba?) a kdo ví co ještě. V každém případě je počet astronautů tak malý, že by případné lékařské studie stejně postrádaly statistickou významnost.

Jedno vím jistě: V tom sáčku jsem měl hlavu nejdéle ze všech. To je můj příběh a toho se držím.

4

The vomit comet – blicí kometa

První ochutnávka stavu beztíže

M iluju letadla a jejich označení: Falcon, Viper, Eagle, Hornet, Mustang, Lightning, Thud, Phantom. Je to dlouhý seznam. Jak se píše v knize Přísloví 22,1: „Výborné jméno je nad hojné bohatství, lepší než stříbro a zlato je přízeň.“ Takže když jsem se dostal do NASA a bylo mi řečeno, že budu létat v „Blicí kometě“, trochu jsem znejistěl.

Tradice letů s nulovou gravitací sahá až do počátků vesmírného programu, kdy se NASA snažila přijít na způsob, jak umožnit astronautům vyzkoušet si, jaké to je být ve stavu beztíže. Pokud skočíte ze střechy, můžete samozřejmě stav beztíže asi tak na vteřinu zažít, ale čeká vás bolestivý dopad. Pokud máte skokanské prkno (ta jsme měli, dokud na radu právníků z veřejných plováren nezmizela), rovněž si před nárazem na hladinu užijete asi vteřinu volného pádu. Pokud letíte v lehkém letadle, může pilot zatlačit na řídicí páku a získat tak pár vteřin nulového gravitačního zrychlení. Ale abyste získali skutečně smysluplný čas, musíte letět rychle a časem se ukázalo, že ideální způsob, jak dosáhnout víc než dvaceti vteřin ve stavu beztíže, představuje dopravní letadlo.

Mechanismus fungování je poměrně jednoduchý. Vomit Comet vyletěla do 160 kilometrů dlouhé vyhrazené operační oblasti nad Mexickým zálivem, kde je dostatek vzdušného prostoru pro manévrování. Vystoupala do výšky 6000 metrů, naklonila se a zrychlila na 350 uzlů. Při určené rychlosti pilot stáhl řídicí páku a všichni cestující dopadli na podlahu pod tlakem dvou g, což je dvojnásobek normální tělesné hmotnosti. Když se příď letadla naklonila až do výšky 45 stupňů nad horizont, zatlačil páku dopředu, dokud se letadlo nedostalo na nulovou hodnotu g. Připomíná to situaci, když se zastaví vozík na vrcholku horské dráhy. Až na to, že je to mnohem dramatičtější a trvá to podstatně delší dobu. Než se letadlo vzneslo nad vrchol tohoto parabolického oblouku, dokud se nos letadla nezatlačil asi 30 stupňů pod horizont, trvalo to asi pětadvacet vteřin. V tu chvíli pilot řídicí páku pevně přitáhl, čímž opět rozbil nebohé pasažéry letadla o podlahu zrychlením dvě g. Pokud někdo náhodou rozumí fyzice, tak trajektorie letadla opisovala parabolu.

Tento pohyb – nos dolů, přitáhnout, praštit všemi o podlahu, zatlačit páku, nechat všechny pětadvacet vteřin plavat ve vzduchu, celé znovu – pokračoval po dobu deseti parabol. V tu chvíli se letadlo dostalo na konec vyhrazeného vzdušného prostoru, takže jsme se museli otočit a všechno zopakovat. Většina těchto letů zahrnovala čtyřicet parabol během dvou až tříhodinového letu.

Když jsem přišel do NASA, letouny KC-135 Vomit Comet, které byly po mnoho desetiletí tahounem amerických letů s nulovou gravitací, stále ještě létaly. To letadlo bylo úžasné – mělo velkou otevřenou kabinu, polstrované stěny a spoustu místa, kde se nebozí cestující mohli vznášet a trénovat na stav beztíže nebo obsluhovat experimenty, které se před vysláním do vesmíru vědecky testovaly. O pár let později NASA v rámci snižování nákladů přešla na menší, dvoumotorové letouny C-9, což ve srovnání se čtyřmotorovými KC-135 přineslo nižší náklady na palivo. Toto letadlo bylo vlastně docela dobré, protože mělo asi 90 procent využitelného objemu a bylo levnější.

O několik let později dostalo velitelství úžasný nápad tento program zprivatizovat. Byl zadán komerční společnosti, celé to bylo nakonec dražší než vlastní letadla NASA a vědci získali méně cenných dat. Krátce poté byl program zcela ukončen a NASA dnes nemá letadla s nulovou gravitací k dispozici. Ruská a evropská kosmická agentura mají stále vlastní verze Vomit Comet, NASA ne. Ačkoli privatizace bývá často rozumným řešením, v tomto případě tomu tak nebylo. Letové operace NASA byly efektivní a postavené na součinnosti s dalšími aspekty jejího leteckého programu a je škoda, že jsme přišli o tak důležitou součást výcviku kosmických letů jen kvůli pomýlené snaze za každou cenu privatizovat.

Můj první let ve stavu beztíže provázelo velké očekávání. Byl jsem stíhací a zkušební pilot a létal jsem na víc než čtyřiceti různých typech letadel. Ale ty paraboly, létání nahoru a dolů a nahoru a dolů v parném houstonském vlhku, v zadní části zatuchlého letadla z šedesátých let, s pachy po tisících předchozích letech, mě znepokojovaly. Moje třída ASCAN (kandidát na astronauta, zkratka NASA pro nové adepty) měla letět společně a všichni jsme se rozhodli, že tento první let absolvujeme bez léků proti mořské nemoci; že všichni poprvé zažijeme stav beztíže přirozeně, solidárně. A tak jsem navzdory důrazným doporučením lékařů a zkušených astronautů zkusil svůj první let au naturel – bez léků. Fuj. Ty paraboly, nahoru a dolů, vznášení se a pak náraz na podlahu a další vznášení se a náraz, nemožnost podívat se z okna, pachy desetiletí zvracejících studentů a zatuchlého leteckého paliva, nahoru a dolů, to všechno čtyřicetkrát. Než jsem se pozvracel, zvládl jsem asi deset parabol. Existuje vtipná fotka, jak po tomto letu v obklopení spolužáků líbám zem. Pokud se někdy rozhodnete některý z těchto letů s nulovou gravitací absolvovat, ať už jako astronaut nebo jako platící zákazník, mám pro vás jedno doporučení: Vezměte si léky. Až později jsem zjistil, že spousta mých kamarádů podváděla a přesně to udělala. Rozhodně patřili k těm chytřejším z nás.

Zážitek ze stavu beztíže byl ale velkolepý, nepodobal se ničemu, co jsem kdy na Zemi zažil. Měl jsem pocit, že padám, bez tlaku na jakoukoli část těla, nic mě nestabilizovalo a sebemenší strčení do zdi nebo spolužáka mě vystřelilo opačným směrem. Byl to současně boj s dalšími patnácti lidmi, kteří se zmítali v kabině, přičemž každý měl nutkání kopat nohama nebo mávat rukama, jak se zmítal ve stavu dezorientace. Musel jsem se chránit fotbalovou helmou a chráničem zubů. Asi po třiceti minutách jsem získal určitou jistotu, protože jsem se naučil základy toho, jak udržet tělo pod kontrolou.

Asi nejdůležitější věcí, kterou je o Blicí kometě zapotřebí vědět, je, co dělat, až stav beztíže skončí. Na konci paraboly pilot zavolá na pasažéry vznášející se kolem, že je čas letět zase nahoru, a velitel posádky zařve: „Nohy dolů, přitahujeme!“ Jakmile jste to uslyšeli, byl čas lehnout si na zem, s tělem naplocho k podlaze, protože asi za dvě vteřiny se letadlo prudce vzneslo nahoru se zrychlením dvě g nebo víc. Pokud byste zůstali u stropu, srazilo by vás to k zemi. A pokud byste stáli na nohou nebo na rukou, najednou by na ně zatlačila obrovská váha, což by mohlo vést k ortopedickému zranění. Během přitahování jsem se také snažil udržet hlavu stabilní a vzpřímenou. Údajně to mělo pomáhat proti nevolnosti, protože pohyb hlavy během přitahování údajně narušuje vestibulární systém ve vnitřním uchu. Nejsem si jistý, zda je to pravda, ale vždycky jsem držel hlavu v klidu a pomáhalo to.

Přivyknout astronauty na stav beztíže bylo neocenitelným přínosem programu nulové gravitace, ovšem ještě důležitější bylo testování vědeckých zařízení před vysláním do vesmíru. Jedním z nejpamátnějších experimentů, které jsem na Vomit Comet prováděl, bylo testování nového intubačního zařízení, které se používalo k umělému dýchání pacienta v případě nutnosti lékařského zásahu ve vesmíru. Dostat trubičku do průdušnice (a ne do jícnu) je velmi složitá věc i pro dobře vycvičený zdravotnický personál na Zemi, natož pro pilota stíhačky, jako jsem já, navíc ve vesmíru. Proto vyvinuli nové zařízení na zavádění trubice do správného otvoru za jazykem a já jsem si tento zákrok nacvičil při několika letech ve stavu beztíže. Dalším nezapomenutelným experimentem bylo provedení ultrazvukového snímkování krční tepny na mém krku za účelem zkoumání vlivu beztíže na kardiovaskulární systém. Byl jsem ohromen, když jsem viděl, jak se tepna při přetížení zúžila a dramaticky otevřela, jakmile jsme se dostali do stavu beztíže. Myslel jsem si, že bych měl omdlít, když se mi hlavní krční cévy tak dramaticky otevírají a zavírají, ale mozek mi v pohodě fungoval dál!

Další experiment zahrnoval sérii satelitů vyvinutých v MIT, které se poněkud paradoxně nazývaly SPHERES (koule), protože šlo o malé krychle, ne o moc větší než krabička na oběd. Sloužily k testování udržování družic na místě. Když se letadlo dostalo do stavu beztíže, vypustili jsme je a ony létaly ve formaci a komunikovaly mezi sebou, jak to nakonec dělaly jejich větší sestřenice poté, co se dostaly do vesmíru. Bylo to jako kulisy ke Hvězdným válkám . O deset let později bylo velkým potěšením létat se satelity SPHERES skutečně na vesmírné stanici. Vidět tyto malé roboty létat kolem ISS bylo jako být doopravdy na vesmírné lodi Hvězdných válek , ne jen v jejích kulisách. Když jsme ve Vomit Comet neprováděli oficiální experimenty a testy NASA, bývali na palubě vysokoškolští studenti se svými vlastními technickými projekty sponzorovanými

Program letů s nulovou gravitací byl jedním z nejúspěšnějších a nejužitečnějších projektů NASA po celá desetiletí a poskytl tisícům astronautů, vědců a studentů možnost vyzkoušet si stav beztíže a vyzkoušet si hardware. Pomohlo mi to co nejlépe se psychicky připravit na let do vesmíru a na stav beztíže. Už jsem to jednou říkal a raději to zopakuju – pokud do toho půjdete, vezměte si léky! Jinak budete po přistání líbat rampu...

5

Výcvik přežití

Příprava na vesmírný průšvih

M usím přiznat, že jednou z mých nejméně oblíbených činností v letectvu byl výcvik přežití. Po ukončení prvního ročníku na letecké akademii v osmnácti letech jsem musel absolvovat výcvik SERE (vyslovuje se sírí) – Survival Evasion Resistance Escape (přežití, únik, odolnost, útěk). Byl to obávaný rituál, který se proslavil za války ve Vietnamu, během níž bylo s americkými letci jako s válečnými zajatci v hanojském Hiltonu, což byla přezdívka nechvalně proslulého vězení Ho’ a Lò, zacházeno příšerně, často po celá léta. Armáda vymyslela program SERE s cílem naučit letce dovednostem, které se mohou hodit v budoucích konfliktech, aby dokázali přežít, uniknout a klást odpor. Teoreticky mi to dávalo smysl, ale prakticky mě hladovění, mrznutí nebo mučení moc nelákalo, takže když jsem v červenci 1986 odjížděl na výcvik SERE, zrovna u vytržení jsem z toho nebyl. A to jsem ještě netušil, že výcvik přežití se stane trvalou součástí mého profesního života po dalších třicet let.

V roce 1988 jsem byl opět v lesích na cvičení francouzské armády v rámci výměnného pobytu na francouzské letecké akademii. Před dokončením pilotního výcviku u vojenského letectva jsem musel absolvovat výcvik přežití ve vodě na souostroví Florida Keys. Pak jsem odjel do hor v Maine k americkému námořnictvu, to už jsem byl vybrán jako budoucí astronaut. Po všech těchto zkušenostech jsem měl pocit, že už všechno potřebné umím: jak se vypořádat s chladným a vlhkým počasím, že v poušti je třeba „šetřit potem, ne vodou“, že k prevenci podchlazení je rozhodující kontakt kůže na kůži, že je třeba zůstat za každou cenu v suchu, že čistá voda je důležitější než jídlo atd. Prostě že další výcvik už nepotřebuju. Omyl.

NASA spolupracuje s výcvikovým a školicím střediskem NOLS (National Outdoor Leadership School) na programu, jehož cílem je připravit posádky na psychické nároky dlouhodobých kosmických letů. Existuje několik typů kurzů NOLS: turistika, jízda na mořském kajaku, plavba na plachetnicích, přežití v zimě atd. Asi po pěti letech výcviku na astronauta jsem byl zařazen do kurzu plavby na mořském kajaku v Zálivu prince Williama na Aljašce. O sedm let později, poté, co jsem měl podruhé letět na ISS, jsem absolvoval další kurz NOLS, opět na Aljašce. Tyto výpravy byly příležitostí poznat možné budoucí členy posádky v náročných podmínkách. To jsme ještě netušili, jak náročné podmínky to budou!

Kancelář NOLS na Aljašce se nachází nedaleko letiště v Anchorage a po dlouhém letu a následné krátké cestě autobusem jsme se ani nenadáli a už jsme si balili tašky s vybavením, učili se základům jízdy na mořském kajaku a seznamovali se s našimi dvěma instruktory. Klíčem k úspěchu je zabalit si toho co nejméně a všechno mít vodotěsné, přičemž samotný kajak nebyl výjimkou. Oblečení jsme nejprve uložili do vakuových sáčků na zip a pak nacpali do tlustých nepromokavých pytlů. Minimalizace objemu byla důležitá – obě výpravy trvaly přes deset dní a všechno se muselo vejít do kajaku. Oblečení (jedno náhradní tričko a kalhoty), spodní prádlo (měnit obden), ponožky (tři páry), jedna fleecová vrstva a jedna kvalitní bunda z Gore-Texu. Jídlo. Stany. Vybavení na vaření. Palivo. Deník. Bylo nás dvanáct a na nacpání všeho toho vybavení do osmi kajaků nebylo moc místa.

Výpravy s NOLS a skutečné lety do vesmíru se v mnohém podobají a balení a evidence vybavení je první z oněch podobností. Je to ostatně věc, se kterou se potýkám celý život. Kde jsem zase nechal klíče? Kde mám peněženku? Kde je foťák? Kde mám boty? Ztráta věcí je na Zemi nepříjemná a může kempování znepříjemnit, ale pokud budete ztrácet čas hledáním věcí ve vesmíru, ohrozíte tím celou misi. Ukládání a sledování vybavení v batohu, bundě nebo kapsách je dovednost, kterou jsem si přenesl z aljašské divočiny do beztíže na Endeavouru i na ISS.

Samotná plavba na mořském kajaku není žádná legrace. Na pozici vedoucího skupiny se jednotliví astronauti střídali každý den. Typická denní mise obnášela pádlování z jednoho ostrova na druhý, přes několik mil otevřeného oceánu, na nové tábořiště. Tyto přejezdy na otevřeném moři byly velmi riskantní, protože jsme byli na míle vzdáleni od nejbližšího pobřeží a nepředvídatelné počasí mohlo rychle vytvořit pro malé kajaky velmi nebezpečné podmínky. Vedoucí dne svolal skupinu, prostudoval zprávu o počasí, vybral další tábořiště, naplánoval trasu a nechal všechny hlasovat, zda do toho jdeme nebo ne. Jakmile plán všichni odsouhlasili, rychle jsme posnídali, složili tábor, naložili vybavení a vyrazili v kajacích na moře.

Dostat kajaky z pláže na moře nebylo nijak snadné ani elegantní. Nejdřív byly na řadě vlny, díky čemuž jsme se ani trochu nenudili. Zadruhé, kajaky nejsou zrovna stabilní; převrátí se jako nic! Je to jako plout na telefonním sloupu. Zatlačili jsme kajak asi polovinou délky do vody, přičemž jsme se kouskem ocasu opírali o pláž, abychom ho stabilizovali, a pak jsme se odrazili do vln a rychle jsme připevnili gumovou špricku od pasu k samotnému kajaku, čímž jsme vytvořili vodotěsnou bariéru, abychom udrželi nohy a zadky v relativním suchu. Měl jsem velké štěstí, že jsem se ani jednou nepřevrátil, ale moc nás takových nebylo.

Samotná plavba na kajaku byla natolik záludná, že nám instruktoři raději hned první den poskytli speciální výcvik – nácvik výstupu z lodi. Cílem bylo naučit se rychle dostat ven v případě, že se kajak tzv. cvakne (převrátí vzhůru nohama). Začali jsme v moři, v klidu, těla pevně přitisknutá k sedačce, převrátili jsme kajak o 180 stupňů, čímž jsme se ocitli celí pod vodou, zatáhli jsme za nouzové poutko, abychom uvolnili gumovou špricku, a z kajaku jsme vylezli. Když jsem konečně vystrčil hlavu z vody, pokusil jsem se zakřičet, ale nešlo to, protože jsem byl v šoku z teploty aljašské vody. Vedle nás proplouval skutečný ledovec! Po odeznění prvotního šoku bylo dalším úkolem dostat se zpět na palubu, protože kdyby se to stalo doopravdy, uprostřed kanálu, kilometry od pobřeží, ke břehu by se doplavat nedalo. Největší výzvou bylo převrátit telefonní sloup (alias kajak) do vzpřímené polohy a pak do něj z boku vylézt.

Po koupeli v arktické mořské vodě jsme se vrátili na břeh a bylo na čase se osušit a zahřát. Pro toto cvičení jsme si oblékli „poopy suits – kakombinézy“, nešťastně přezdívané gumové kombinézy, které měly udržet posádky letadel v teple a suchu v ledové vodě. Až na to, že byly prastaré, a tudíž plné děr, takže do nich zatékala ledová voda, která se držela uvnitř. Než jsme se dostali na břeh, byl nejvyšší čas se osušit a dát si něco teplého k pití. Nácvik ústupu byl ale zvláštním způsobem zábavný, upevnil kamarádství ve skupině a dodal nám tolik potřebnou jistotu, že ty vratké kajaky na otevřeném aljašském moři zvládneme.

Nejlepší na těchto výletech s NOLS byla aljašská krajina a divoká příroda. První věc, kterou musí každý, kdo se vydá do aljašské divočiny vědět, je, jak se chovat při setkání s medvědy. Nachází se člověk zrovna na území medvědů černých, hnědých nebo polárních? Naštěstí jsme byli na jihu, což je území medvědů černých. Medvědi hnědí neboli grizzly jsou úplně jiná písnička, s jinými pravidly a obrovsky zvýšeným rizikem. Jednoduše řečeno, jsou to lidožrouti. Často. Bylo mi řečeno, že v případě setkání s černým medvědem se ho mám pokusit vyplašit, a pokud to nepomůže, mám dělat mrtvého a medvěd mě snad nechá na pokoji. V případě útoku grizzlyho bych se musel bránit, protože sám jen tak neodejde. Samozřejmě, bránit se obrovskému zvířeti s těmi drápy a zuby... no, naštěstí bych asi netrpěl dlouho.

Lední medvědi jsou ještě horší. Jsou tak velcí a silní, že pokud se s nimi setkáte ve volné přírodě nepřipraveni, jde o život. Jeden můj kamarád z Norska mi dokonce prozradil, že v Norsku je zakázáno pohybovat se v oblasti výskytu ledních medvědů beze zbraně. Zbraň je prostě povinná. Paradoxem je, že je u nich současně nezákonné lední medvědy střílet. Takže člověk buď zemře, anebo skončí ve vězení. Předpokládám, že norské vězení není ve srovnání s tím, když vás někdo sežere zaživa, až tak hrozné, ale stejně si myslím, že nejlepší je se do takové situace vůbec nedostat!

První týden v Zálivu prince Williama jsme stopy po medvědech viděli prakticky pořád – trus, škrábance na stromech a spousta nakousnutých lososů, kteří se na konci srpna třeli. Jednoho dne jsme při pádlování spatřili černého medvěda, jak se belhá po stezce několik set metrů od nás. Vidět medvěda ve volné přírodě, jak si hledí svého, nikde poblíž ani noha, byl pro mě nesmírně silný zážitek. Asi o den později jsme připluli na nové tábořiště. Už několik dní jsme pozorovali drobná hejna lososů vyskakujících na mělčině z vody, ale na této pláži jich byly tisíce, možná miliony, protože dosáhli svého cíle. Nikdy jsem nic podobného neviděl. Ryby našly ústí řeky, své rodiště, a z posledních sil sebou mlátily a tlačily se proti proudu, kde měly naklást jikry a zemřít. Byly to ošklivé ryby; loupala se jim kůže a ve snaze vyždímat ze sebe poslední záchvěvy života, aby se dostaly na vlastní pohřebiště a zasely semínka další generace, vypadaly hrozně a ještě hůř páchly. Je to prastarý přechodový rituál, jenž se opakuje donekonečna po celá tisíciletí. Vidět přírodu v její nejsyrovější podobě bylo něco úžasného. Život, smrt, znovuzrození, to vše na jednom místě.

Jelikož se všechno to sushi bezmocně válelo jen v pár centimetrech vody, byli tam – hádáte správně – medvědi. Spousta medvědů. Svědčily o tom poškrábané stromy a trus. Na tábořišti jsme byli jako na trní. Když jsem se procházel sám, volal jsem: „Hej, kšá, kšá, kšá!“, abych je odradil. V noci, když jsem v 01:00 potřeboval vylézt ze stanu a jít se vyčurat, jsem rozsvítil několik baterek a dělal spoustu hluku. Když jsme následující den toto posvátné místo – lososí trdliště – opouštěli, hladina stresu podstatně klesla!

Život podle hesla „nenechávej za sebou stopy“ byl důležitou součástí zkušeností s NOLS. Většinu jídla jsme si přinesli sami a všechny odpadky jsme si z lesa odnášeli s sebou. Překvapilo mě, že se dá přežít s mnohem menším množstvím věcí, než jsme v moderní Americe zvyklí. Dokonce jsme se obešli i bez toaletního papíru. Vážně. Je možné, vlastně i pohodlné, se bez něj obejít. Dobrá zpráva je, že na Aljašce je podél pobřeží spousta hladkých kamenů. A hustý, měkký mech. Takže toaleťák není nutný. Sbalili jsme si základní věci, jako je mouka, vejce, cukr, máslo, slanina atd., a zbytek jsme našli v přírodě. Borůvky byly úžasné a ryby lahodné. Jednou jsme s kamarádem Lelandem Melvinem rybařili, zatímco těsně u břehu proplouvalo hejno lososů, ploutve jim trčely z vody jak malým žralokům. Házet vlasec do toho hejna nebylo fér, a tak jsem je chytal za ploutve, ani nemuseli spolknout háček. Dodnes se tomu rybářskému výletu smějeme. Netřeba dodávat, že jsme se ten večer dobře najedli čerstvě uloveného lososa a divokých borůvek s máslem a slaninou. Připadalo mi, že jsem se konečně našel – žít v divočině a chytat si vlastní jídlo. Chodit lovit a sbírat do nejbližšího obchodu s potravinami nebo do řetězce restaurací tyto hluboce zakořeněné instinkty prostě neuspokojí.

Vaření je umění, které jsem před kurzem s NOLS neovládal – doma jsem si nevařil, takže jít do lesa s vařičem a pytlíkem mouky, cukru a másla byla nová zkušenost. Naštěstí jsme byli s italským astronautem Paolem Nespolim, který nám jednoho večera ukázal, jak se dělá pizza. Bylo to jedno z nejlepších jídel, jaké jsem kdy jedl! Jídlo bylo vůbec jedním z nejlepších zážitků z obou mých výprav s NOLS a odnesl jsem si z toho několik důležitých poznatků. Zaprvé a hlavně, víc másla! Je úplně jedno, co vaříte – s větším množstvím másla bude vždycky všechno chutnat líp. Za druhé, víc slaniny! Se slaninou jde všechno líp, zvlášť když je člověk zmrzlý a promoklý v aljašské divočině. A konečně, sehnat potravu v přírodě je obtížné, neobjevuje se jen tak zázrakem. Lov a shánění potravy je tvrdá práce a přežití nejisté. Ve většině světa žijeme tak neuvěřitelně zajištěným, bezpečným životem; životu v lese stojí za to věnovat nějaký čas, abychom ocenili relativní snadnost našeho středostavovského životního stylu s obchody s potravinami plnými všeho možného, pár minut od domu. Kdybychom si s sebou nevzali bágly s jídlem, všichni bychom během těch krátkých výprav v Zálivu prince Williama zhubli o dvacet kilo, a to i s hojností borůvek a lososů. Příroda umí být krutá.

Jeden z nejúžasnějších okamžiků mého života se stal nečekaně. Pádlovali jsme ve skupině osmi kajaků, užívali si mírného, zamračeného dne bez deště obklopeni nádhernými horami, když se za mnou a napravo ode mě cosi ozvalo. Z vody se vynořila obrovská hřbetní ploutev kosatky, prohnutá, hladce klouzající vodou rovnoběžně s našimi kajaky, nějakých 10 metrů od nás. Jsem si jistý, že kosatkám to bylo celkem ukradené, ale být v oceánu, coby součást potravního řetězce, s tímto majestátním, krásným, silným, inteligentním (a doufejme, že ne hladovým) tvorem, klouzajícím kousek od nás, bylo naprosto božské. Byl to okamžik, díky jemuž jsem pochopil, že jsme součástí přírody a že v ní žijí neuvěřitelní tvorové, kteří s námi sdílejí planetu, vzduch a vodu. Kromě těchto vznešených myšlenek jsem byl rád, že mě kosatka nesežrala, protože rozhodně mohla.

Během těchto výprav jsem viděl i další divoká zvířata, jako jsou lachtani, vydry a tuleni. Na jednom ostrově na jižní straně Zálivu prince Williama byly těchto hlasitě skřehotajících ploutvonožců stovky. Leželi tam na skalách a křičeli, ať jdeme pryč, nebo se třeba navzájem varovali před blížícím se nebezpečím lidských kajakářů, nebo se snažili nalákat kamaráda, aby se k nim přidal na odpolední akci, nebo se jen tak štengrovali s tulením kmenem na vedlejší skále. Tyhle šelmy se každopádně umí bavit nahlas. Nechtěl bych je mít za sousedy. Ale pozorovat je na otevřeném oceánu bylo úžasné.

Naše zážitky z divoké přírody se neomezovaly jen na moře a pevninu. Byli tu i ptáci, včetně papuchalků, kteří vypadali jako létající tučňáci, sokolů a jestřábů, a především spousty orlů bělohlavých s majestátním a mohutným černým tělem a výraznou bílou hlavou. Vtipkovali jsme, že jich bylo jak komárů. Vzpomínám si, že jsem orla bělohlavého jednou viděl jako dítě, a byla to opravdu velká událost; byli vzácní a obvykle k vidění jen v zoologických zahradách. Ale na Aljašce byli všude. Disponují velmi výrazným, vysokým, pronikavým svoláváním k lovu, které vůbec neodpovídá jejich impozantnímu vzhledu. Když jsem je viděl poprvé, byl jsem nadšený, ale po několika dnech se z jejich pozorování stala rutina. Já jsem je ale za samozřejmost nikdy nepovažoval a vždycky jsem se snažil si setkání s nimi užít stejně jako když mám možnost spatřit krásný úplněk nebo oblohu tak jasnou, že je vidět Mléčná dráha nebo ohnivě rudý západ slunce.

Počasí je při plavbě na mořském kajaku v Zálivu prince Williama problém. Velký problém. Při mé první výpravě bylo hezky, což instruktoři nesnášejí. Cílem NOLS je přivést nás k zoufalství, abychom, až budeme čelit obtížným situacím ve vesmíru, měli s překonáváním podobných situací a se spoluprací s mrzutými kolegy z posádky zkušenost. Ale na tuto výpravu jsem si stěžovat nemohl; zažili jsme několik dní perfektního slunečného počasí. Pak pár dní chladných a zamračených. Pak několik posledních dnů mrholení, přičemž nepřetržitě pršelo jen jeden den. Měl jsem z pekla štěstí, protože skupina, která jela ten rok po nás, měla počasí mizerné, i když instruktoři byli určitě spokojení.

Když jsem se však o několik let později vrátil s posádkou Expedice 42/43, počasí bylo naprosto odlišné. Během desetidenní expedice pršelo nepřetržitě s výjimkou jednoho odpoledne. Na prvním tábořišti panovalo nepříznivé počasí se silným větrem, deštěm a rozbouřeným mořem, takže plavba na kajaku nepřicházela v úvahu. Poté, co jsme několik dní

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak to dělají astronauti.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.