Seth J. Frantzman

.

Drone Wars:

Pioneers, Killing Machines, Artificial Intelligence, and the Battle for the Future

© 2021 by Seth J. Frantzman

All Rights Reserved

Drony: Bitvy budoucnosti

Seth J. Frantzman

Copyright © ZONER a.s. E-kniha vyšla v roce 2022. Všechna práva vyhrazena. Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována či jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Katalogové číslo: ZRE2210

Šéfredaktorka: Ivana Vrajová

Odpovědná redaktorka: Gabriela Kostašová

Překlad: Petr Kovařík

Výroba e-knihy: Marek Bílý

Obálka: Petr Bernát

Informace, které jsou v této knize zveřejněny, mohou být chráněny jako patent. Jména produktů byla uvedena bez záruky jejich volného použití. Při tvorbě textů a vyobrazení bylo sice postupováno s maximální péčí, ale přesto nelze zcela vyloučit možnost výskytu chyb. Vydavatelé a autoři nepřebírají právní odpovědnost ani žádnou jinou záruku za použití chybných údajů a z toho vyplývající důsledky. Názory v knize uvedené se nemusí shodovat se stanovisky vydavatelství. Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být reprodukována ani distribuována žádným způsobem ani prostředkem, ani reprodukována v databázi či na jiném záznamovém prostředku či v jiném systému bez výslovného svolení vydavatele s výjimkou zveřejnění krátkých částí textu pro potřeby recenzí.

Dotazy týkající se distribuce směřujte na:

Zoner Press

ZONER a.s.

Nové sady 18, 602 00 Brno

tel.: 532 190 883

e-mail: knihy@zoner.cz

www.zonerpress.cz

www.facebook.com/Zonerpress

www.instagram.com/zoner_press_brno/

ISBN epub: 978-80-7413-549-1

ISBN mobi: 978-80-7413-550-7

.

Pro Danie la a Amita

.

Obsah

Předmluva

Úvod: Město strachu

Kapitola 1 Úsvit dronů: Průkopníci

Kapitola 2 Špehové na obloze: Průzkum a sledování

Kapitola 3 Pekelný oheň shůry: Drony s raketami Hellfire

Kapitola 4 Stroje na zabíjení: Etika války s drony

Kapitola 5 V rukou nepřítele: Teroristé si obstarali vlastní bezpilotní letouny

Kapitola 6 Odvetná opatření: Nové obranné prostředky proti dronům

Kapitola 7 Roj: Zahlcení obrany

Kapitola 8 Lepší, výkonnější, rychlejší: Nový světový řád

Kapitola 9 Války s drony se blíží: Nové bojiště

Kapitola 10 Drony a umělá inteligence: Scénář soudného dne

Doslov

Poděkování

Poznámky

PŘEDMLUVA

Betonové schodiště působilo klaustrofobicky. Dole se ozývala střelba. Nahoře, za dvířky vedoucími na střechu této třípatrové budovy v Mosulu, bylo slyšet sotva postřehnutelné bzučení. A někde v dálce, schovaný za matrací nebo ukrytý na podobném schodišti, nás podle iráckého majora sledoval odstřelovač ISIS. Pokynul svým třem vojákům, aby se rychle přesunuli po schodech nahoru a vyhnuli se mezeře ve zdi nad uličkou. Byli jsme v Iráku a psal se rok 2017.

Byli jsme lovnou zvěří. Před několika hodinami jsme vstoupili do města jako lovci, ti s americkým letectvem v zádech, s  nekonečnou zásobou munice, obrněnými automobily a masou vojáků. Ale nepřítel tu byl a čekal. Jejich levné zbraně, včetně kvadrokoptér vyzbrojených granáty a minomety, které vyráběli v podzemních továrnách, byly smrtící. Stejně tak jejich nástražné výbušné systémy v domech a vozidla naložená bombami. Ale já po těch letech slyším hlavně bzučení dronu Islámského státu. Je nekonečné a znervózňuje mě, stejně jako vzdálené dozvuky explozí a další zvuky války. Představuje novou generaci válečníků. Válečník y s drony.

Před bitvou o Mosul se hrozba dronů zdála být nereálná a vzdálená. Byli jsme na provizorní irácké základně – něčí jednopatrový dům na kopci přeměněný na vojenské ležení. Jeden irácký voják seděl na černé plastové židli na dvoře ohrazeném betonovou zdí a zavazoval si kanady. Měly barvu khaki a kolem podrážky skvrny od špíny. Přitáhl si je pevněji a obtočil tkaničky kolem spon nahoře, aby mu pevněji držely u kotníků. Byl členem Divize pohotovostní reakce, jednotky irácké armády, která je nasazována v případě krize. Dnes a několik posledních týdnů se pomalu probíjeli západními okraji Mosulu. Ofenziva s  cílem dobýt město zpět od hrůzovlády Islámského státu trvala už p átý měsíc.

Do Mosulu jsem přijel kvůli slibu. Právě zde ISIS v roce 2014 vyhlásil svůj „chalífát“, když ovládl část Sýrie a Iráku a zahájil genocidu menšinových skupin. Opuštěná města na cestě sem, která byla domovem křesťanů na Ninivských pláních, vypovídala o řádění islamistů. Kostely v Karakóši byly vypáleny nebo použity jako továrny na bomby, jejich kříže byly strženy. V  některých vesnicích ISIS proměnil každý dům v malou pevnost s  dírami ve zdech, pod kterou vedly tunely, aby se bojovníci mohli přesouvat z místnosti do místnosti, aniž by je shora viděly americké bezpilotn í letouny.

Irácká armáda nyní stoupence ISIS v Mosulu zatlačovala. Obklíčila je ve městě, asi 60 000 iráckých vojáků proti 5000 džihádistů. Na podzim roku 2016 irácké speciální jednotky protiteroristické služby vytlačovaly nepřítele ulici po ulici. Nyní na jaře 2017 jsem byl nasazen jako novinář v iráckých jednotkách, které měly za úkol vyčistit západní Mosul. Bitva o Mosul byla tak strašná, že celé jednotky přišly o kolony obrněných vozů Humvee dodaných USA. Do tohoto mlýnku na maso jsme byli v  březnu další na řadě. Slíbil jsem si, že půjdu s  Iráčany do města, abych jeho osvobození viděl z první ruky . Naivně jsem si myslel, že to bude jako v Berlíně v roce 1945, aby bylo spravedlnosti učině no zadost.

Muž ve vojenských holínkách, s krátce zastřiženými hustými černými vlasy, si přes rameno přehodil chorvatskou pušku VHS-D2. Měl pušku s předpažbím typu bull-pup se zásobníkem za spouští. Vypadala trochu futuristicky a hodila se k bitvě, do které jsme mířili. Od ledna 2017 ISIS stále častěji používal k útokům na iráckou armádu bezpilotní letouny. Tyto drony byly pozorovány téměř každý den . ISIS vybudoval továrny na přestavbu kvadrokoptér pro civilní použití, v  podstatě takových, které se dají koupit v obchodě a které mají čtyři malé vrtulky jako vrtulník, na smrtící vzdušné zbraně . ISIS na ně umisťoval granáty a minomety a používal je i k natáčení útoků a k  průzkumu.

Obrana proti nim neexistovala. Vojáci se po nich pokoušeli střílet, ale pohybující se třiceticentimetrový dron je na sto metrů těžké trefit. Některé irácké a koaliční síly pod vedením USA se pokoušely drony rušit . Vojáci nafasovali bizarně vypadající rušičky, které vypadají spíš jako velké dětské stříkací pistole s anténou. Rušení nefungovalo a vojáci ani chlap v kanadách nebyli k jejich používání vycvičeni.

Když jsme toho dne koncem března vjížděli do Mosulu, cítili jsme se před hrozbou dronů jako nazí. Byla všudypřítomná, víc než odstřelovači nebo minomety, protože přicházela shora, z jiného světa. Do Mosulu jsme jeli z města Hamam al-Alil, kde za sebou ISIS zanechal spoušť a masové hroby, přes pole a pastviny na zničené mosulské letiště. Továrny lemující západní okraj letiště se proměnily v postapokalyptickou krajinu, opuštěnou, s rozbitými okny a betonem visícím na kusech železa. Jeli jsme v SUV za iráckým Humvee a maskovanou dodávkou plnou vojáků protiteroristických speciálních jednotek ERD . Tato část města byla osvobozena před týdnem. Vojáci pouštěli hudbu , pomalé náboženské písně, které se nesly vzduchem. Mezi hudbou a  hučením motoru jsme se cítili bezpečně. Když jsme však zastavili , uslyšeli jsme střelbu. Důstojník ERD, vyšší než chlap v kanadách a s ostře řezanou spodní čelistí, naklonil hlav u. „Dron?“

Ozvalo se vzdálené bzučení. Stáli jsme na křižovatce hlavní dopravní tepny a silnice ústící do obytné čtvrti lemované dvoupatrovými dvojdomky. Bzučení se ozvalo a zase zmizelo. Podívali jsme se nahoru. Někde tam byl. Dron. Náš, nebo jejich ? Nikdo nevěděl. „Jakmile vyrazíme, držte se na kraji ulice,“ vyzval nás jeden z iráckých vojáků. Tak jsme se vydali ulicí a míjeli opuštěné obchody, kde se kdysi prodávaly domácí potřeby a zahradní technika. Minuli jsme několik bloků a došli do menší uličky. Tady vojáci na každém přechodu rozestavěli improvizované zábrany . Kolem nás se ozývala neustálá kulometná palba. ISIS držel jednu stranu bloku a Iráčané druhou. Měli jsme každou takovou uličku rychle přeběhnout, vyhnout se odstřelovačům a vylézt po malém dřevěném žebříku do druhého patra domu. Pak jsme měli otvorem, který byl v domě vybourán, vyjít do dalšího patra a pak na střechu. Sprintoval jsem, šplhal, plazil se a prodíral se spletí místností k centrálnímu schodišti. Nahoře na schodišti ukázal irácký důstojník nahoru a doprava. Tam byli odstřelovači. Hádal jsem, že pohyb vzhůru znamena l i drony.

Toho dne jsme se z  klaustrofobického schodiště dostali bez úhony. Jeden z vojáků ERD vypálil ze střechy budovy RPG a pak jsme se stáhli zpátky do spletitých uliček s ozdobnými dekami nataženými přes ulici, aby nás kryly před odstřelovači. Drony budou pokračovat ve své smrtící práci ještě několik měsíců, dokud nebude Islámský stát vyhnán a  město osvobozeno. Irák a koalice vedená Spojenými státy používaly k  pronásledování Islámského státu, a dokonce k ničení jejich továren na výrobu dronů své vlastní drony. Právě začaly válk y s drony .

Když jsem v následujících dnech seděl v malém bytě v  Erbílu v kurdské oblasti Iráku, cítil jsem současně úlevu i  stres. Co to bylo za stroje, které jako by přišly z budoucnosti, aby od základů změnily válku? Drony se objevují ve filmech, například v remaku Blade Runnera nebo Terminátora 2 . Někdy bývají zlověstné, jindy jsou to spojenci. Dnešní války dronů mezi státy a teroristickými skupinami se rychle rozšiřují. Od Sýrie přes Libyi, Afghánistán, Írán až po Kašmír jsou drony všudypřítomné a ve velkých konfliktech je používají všech ny strany.

Jak jsme se do této situace dostali? Jaká bude budoucnost této technologie ? Budeme vůbec ještě potřebovat stíhačky a bitevníky za miliony dolarů , když to, co dělají, můžeme nahradit drony? Bude příští Top Gun sedět v kukani v Nevadě a přitom sestřelovat nepřátelské drony vzdálené 13 000 kilometrů?

Jako voják na střeše v Mosulu v březnu 2017. Poté, co pominuly hrozby dronů ISIS, mohli iráčtí vojáci v  bitvě o staré město Mosul umístit na střechy těžší zbraně. Neustále však sledovali oblohu. (Seth J. Frantzman)

Čím déle jsem pozoroval svět, který se z války proti ISIS vynořil, tím mi bylo jasnější, že příští fázi válčení budou dominovat bezpilotní letouny a technologie plné technických vychytávek a  takzvaných „autonomních zbraňových systémů“. Když jsem byl malý, fascinoval mě svět zobrazený ve filmu Vetřelec . Ve filmu jsou scény, které znázorňují, kam směřujeme: vojáci napojení na počítačovou obrazovku, která ukazuje, kde se každý bojovník nachází, a dálkové pilotování letadel a  zbraní, které automaticky střílejí na cíle, aniž by o jejich výběru rozhodov al člověk.

Války s drony, kterých jsme již byli svědky v Libyi, Sýrii, mezi USA a Íránem a mezi Íránem a Izraelem, rychle mění prostředí, ve kterém žijeme. USA a Čína se předhánějí ve stavbě dalších a dalších bezpilotních letounů, které mají více technologií a zbraní. Je to jako revoluce, při níž se letectvo posunulo od člověka vyhazujícího bombu z dvouplošníku ke strategickému bombardování za druhé světové války a  potopení lodi Bismarck. Drony jsou „narušitelem“ zavedených pořádků tím, jak poskytují velitelům a vládám nové možnosti. Dnes se používají pouze v jedné nebo dvou rolích, ať už jde o sledování, nebo cílené nálety. Ale v těchto úzce vymezených rolích nezůstanou dlouho. Armády stojí na rozcestí: rozhodnout se, kolik bezpilotních letounů budou mít pro všechny své síly, od speciálních jednotek s  malými taktickými drony až po obří drony velikosti letounu F- 16. Ve válce, ve které veřejnost požaduje nízké ztráty, je dron postradatelnější než lidský život. To nám umožňuje vést nekonečné války bez pěšáků v terénu v místech, jako je Somálsko nebo Af ghánistán.

Otázky, na které jsem se po Mosulu rozhodl hledat odpověď, zněly, zda jsou tyto války, války s drony, novým druhem válčení a jak jsou efektivní. Aby se nové technologie staly převratnou změnou, musí být využity, a proti nim budou stát nepřátelé, kteří mají k dispozici totéž. Války dronů reflektují změny v americké národní bezpečnostní strategii i vstup dalších zemí, jako je Čína, do tohoto vojenského soutěžení.

.

ÚVOD: MĚSTO STRACHU

D rony jsou všude. V lednu 2020 se v Coloradu objevily záhadné formace dronů, které děsily farmáře a vyvolávaly v lidech strach, co přijde příště. Mohou poletovat v blízkosti jaderných elektráren a představovat hrozbu pro miliony lidí. Na Blízkém východě USA v roce 2020 použily dron k zabití Kásima Sulejmáního, klíčového íránského velitele. Drony proměňují bojiště od Sýrie po Ázerbájdžán, Liby i a Jemen.

Pro armády a bezpečnostní agentury, hlavní uživatele bezpilotních letounů, se trh s nimi rovněž zvětšuje. Do roku 2020 bylo v  provozu údajně přes 20 000 vojenských bezpilotních letounů. Kdysi byly drony doménou pouze několika technicky vyspělých armád, jako jsou USA a  Izrael, dnes se vyrábějí v Turecku, Číně a Rusku a  na trh s vojenskými drony možná vstoupí i menší země, jako je Tchaj-wan. Je to navíc velký byznys. V  letech 2019–2029 bude na vojenské drony vynaloženo 96  miliard dolarů. Armády budou možná brzy utrácet za drony víc než za tanky, podobně jako námořnictvo přešlo od obřích, ale zranitelných bitevních lodí k lodím menším a obratnějším. Využívají je i teroristé, kteří kupují civilní drony a připevňují k nim granáty a bomby. Jedná se o zlomový okamžik ve vojenské historii, podobně jako jím kdysi byly revoluce v oblasti tryskového pohonu nebo palný ch zbraní.

Drony jsou ze své podstaty sexy téma, kterému ovšem málokdo rozumí. Jsou vnímány jako zjevení z  jiného světa a jejich použití může být neetické, neboť vyvolávají představu zlých strojů bez tváře, které rozsévají smrt z výšky, zatímco o cizích životech rozhodují jacísi neviditelní lidé. Přesto se operátoři dronů považují za piloty, i když nejsou zrovna Tomem Cruisem ve film u Top Gun .

V rychle plynoucím vyprávění knihy Drony se seznámíme s historií, současností a průkopníky i  teroristy této války. Od izraelských vojáků, kteří nosili lehké drony na kopce, odkud je vypouštěli nad Libanon, až po místnosti, kde američtí operátoři „úderných buněk“ sledují důležité teroristy, si budeme povídat o lidech a strojích, přičemž v knize se prolínají osobní zkušenosti a rozhovory s operátory, generály a zasvěcenými osobami z různých zemí, stejně jako o technologiích a éře stále se rozšiřující říše dronů, v níž dnes žijeme. Nejedná se o vyčerpávající historii všech dronů – jednotlivé kapitoly přinášejí pohledy na klíčové technologické směry a nejnovější způsoby jejich využití. Mezi témata patří cílené atentáty, sledování, terorismus a budoucí využití. Rozhovory s  aktéry z oboru, aktivisty, inovátory nebo těmi, kdo různé části války za použití dronů řídí, dávají dohromady poměrně rozsáhlé vyprávění.

V rámci rešerše k této knize jsem hovořil a psal si s bývalým americkým generálem a bývalým ředitelem CIA Davidem Petraeusem, úředníkem administrativy George W. Bushe Douglasem Feithem, který se podílel na pátrání po Bin Ládinovi, velitelem britských sil Richardem Kempem, který sloužil v Afghánistánu, s veteránem irských speciálních jednotek, důstojníky Pentagonu a amerického letectva, libyjskými operátory dronů, zadrženými příslušníky ISIS, kurdskými bojovníky a odborníky z americké společnosti Lockheed Martin a izraelských obranných společností, včetně inženýra, který stojí za prvními izraelskými drony. Od pilotů Blackhawků přes příslušníky americké Národní gardy, kteří jako první použili taktické drony, až po bojovníky proti šíření zbraní hromadného ničení a experty na tajný íránský program bezpilotních letounů a výzkumníky zabývající se umělou inteligencí, která mění způsob ved ení války.

Hlavní pozornost je zpočátku věnována především Izraeli a USA, klíčovým průkopníkům bezpilotních letounů, ale odráží i mé vlastní zkušenosti s drony na Blízkém východě. Kniha se zabývá jak vojenským použitím bezpilotních letounů (sledování a zabíjení), tak výzvami a problémy s nimi spojenými, jako je jejich zmenšování, zrychlování nebo vylepšování jejich schopností; a upozorňuje na teoretiky, kteří předpokládají, že by bezpilotní letouny mohly nahradit válečné letouny a že je lze používat v rojích. Vychází z rozhovorů s iráckými Kurdy, kteří se snaží vyhnout tureckým náletům dronů v horách , a také s představiteli ministerstva obrany, kteří proti íránským rojům dronů plánu jí obranu.

Budoucnost bezpilotních letounů už máme téměř na dosah ruky. Technologie, která umožňuje dronům létat několik dní ve vzduchu nebo jim dává k dispozici rakety s dlouhým doletem , je na světě. Existují miniaturní drony, které mohou vojáci používat v džungli ke sledovacím účelům, jiné drony dokážou shazovat slzný plyn. Problém, kterému dnes státy čelí, je do značné míry dvojí. Zaprvé máte pro drony stávající „platformy“, které jsou úspěšné . Armády mají tendenci navrhovat nové platformy pomalu, takže jakmile jednou máte stíhačku F-16 nebo pušku M-16, hlavní bojový tank nebo torpédoborec, držíte se jich po desetiletí. Jakmile jednou máte model dronu Predator, stačí jich vyrobit víc, trochu je zvětšit a zrychlit nebo je vybavit větším množstvím munice, radarů a kamer. Tomu se říká přidávat do platformy další „senzory “. Prvním problémem tedy je, že armády před další revolucí dronů narazily na úzké hrdlo. V této knize uvidíme, jak k  tomu došlo. Proč není víc dronů typu stealth (s minimálním radarovým profilem)? Proč evropským zemím trvá deset let, než zkonstruují dron, který bude monitorovat vlastní i cizí vzdušný prostor? Proč USA nevyvážely drony a nechaly se pomalu předběhnout Čínou? To vše má kořeny v nedostatečné ochotě změnit platformu a konzervativní neochotě vnímat b udoucnost.

Druhým problémem je, že se armády nevyrovnaly s tím, jakou mají v rukou moc. Zatímco futurologové předpovídají nebe plné dronů, stejně jako létajících aut, skuteční velitelé se těmto létajícím strojům vyhýbají. Jeden protiteroristický policejní velitel, s nímž jsem mluvil, se mi přiznal, že jeho jednotka má pro obrovskou oblast, kterou má za úkol zabezpečit, k dispozici pouze několik dronů. Proč? Rozpočet a absence vize. Znamená to, že neexistuje žádný vojenský vizionář, jakýsi dronový Patton nebo dronový Rommel , někdo, kdo by v dronech viděl revoluci, jakou ve 30 . letech viděli velitelé tanků. Na rozdíl od doby, kdy se válečné lodě před první světovou válkou proměnily v dreadnoughty * , se v oblasti bezpilotních letounů žádný prorok neobjevil. Neexistuje země, která by se rozhodla postavit tisíce těchto strojů, vybavit jimi celé divize a zaplavit jimi bojiště. Namísto toho armády požadují přesné údery, a když už si tyto produkty pořizují, chtějí je mít tak nabité technologiemi, že se jejich cena vyšplhá na miliony a miliardy. Příkladem může být skutečnost, že NATO trvalo roky, než získalo americké sledovací drony Global Hawk, a  pak jich koupilo jen pět za cenu přibližně 1,5 miliar dy dolarů.

Jak uvidíme, tyto dva problémy jsou překážkami, které musí revoluce v oblasti dronů překonat. Pomalu už začínáme vidět světélko na konci tunelu. Roje dronů používané Íránem přiměly západní země přehodnotit protivzdušnou obranu. Válka v Libyi, kde levné turecké drony rozcupovaly ruské systémy protivzdušné obrany, ukazuje, že drony mohou být jakýmsi instantním letectvem, které změní poměry n a bojišti.

Proroci války s drony v průběhu let přicházeli a odcházeli. Objevily se falešné naděje, slepé uličky a falešní proroci. Na obzoru je představa armád, které válčí s drony, s tím, že kdo má nejlepší drony a protivzdušnou obranu, ten vyhraje. Ale k  válkám dronů proti dronům nás ještě čeká dlouhá cesta. Počet velkých bezpilotních letounů používaných a sestřelovaných ve válce se znásobil, z několika ročně v 80. letech na stovky ročně v  roce 2020. Stále se však metaforicky nacházíme v éře dvouplošníků a prvních tanků a drony dosud nevyužily svůj potenciál naplno. Tato kniha se zabývá tím, jak k tomu došlo a  zda se blíží b od obratu.

Dnešní velitelé vycházejí z minulosti. S tablety a drony nevyrůstali. Byli vycvičeni pro válku, která se vedla v 90. letech minulého století. Až se z  mladších mužů stanou generálové, zhmotní se touha mít v každé četě operátora dronů a tablet, který je bude řídit, a  přístup k protivzdušné obraně, aby bylo možné zahnat roje nepřátelských dronů. Abychom se k tomu dostali, musíme se podívat, jak drony původn ě vznikly.

Abych přicházejícím válkám s drony lépe porozuměl, začal jsem vlastními zkušenostmi s nimi. Když se vrátím do 90. let minulého století, četl jsem o pokroku v oblasti bezpilotních leteckých systémů a technologií a o tom, jak změní budoucnost válčení. Později, během izraelských válek v Gaze v letech 2009–2014 , jsem viděl, jak se bezpilotní letouny na bojišti stávají běžnějšími. Viděl jsem, jak se používají v Iráku a na Ukrajině, a jako novinář jsem informoval o hrozbách a vyvíjených systémech protivzduš né obrany.

V Izraeli jsem se setkal s piloty dronů, vojáky a policejními veliteli a navštívil jsem přední výrobce dronů, abych si prohlédl jejich montážní linky a  hovořil s jejich odborníky, z nichž mnozí jsou bývalí piloti. Mluvil jsem s průkopníky izraelského programu bezpilotních letounů a poté jsem vedl rozhovory s klíčovými americkými představiteli a vojáky, kteří vedli války s drony v 90. letech a v roce 2000. Byli mezi nimi jak piloti a generálové, tak vedoucí pracovníci klíčových amerických obranných společností a bývalí zaměstnanci Kongresu. Abych pochopil, jak drony využívají jiné armády, setkal jsem se s  veliteli z Velké Británie a Irska a hovořil s odborníky od Perského zálivu po Turecko, stejně jako s lidmi, kteří se zabývají íránskou technologií dronů. Tato kniha je založena na letech práce v terénu pod hrozbou bezpilotních letounů ISIS a  sledování toho, jak je armády používají, a také na rok trvajícími rozhovory s nejznalejšími odborníky napříč spektrem, od kritiků ozbrojených bezpilotních letounů až po proroky toho, že změní svět, jak ho známe.

Vývoj bezpilotních letounů probíhal pomalu, ale jejich využití se exponenciálně rozšířilo. Jen za posledních několik let došlo k  prudkému rozšíření používání bezpilotních letounů oběma stranami konfliktů a k  rozvoji protivzdušné obrany, která je dokáže sestřelit. Zavádějí se lasery a přibývá typů dronů, i když se armády stále snaží najít pro tuto novou platformu správné místo. Drony zatím nenaplnily svůj potenciál a ti, kteří si stále představují, že nastane éra bezpilotního letectva, budou překvapeni, jak pomalu pokrok v západních zemích probíhá. Revoluce se však přesouvá do Číny, Turecka a  dalších zemí a děje se tak rychle. V tomto smyslu není příběh válek dronů jen o strojích. Je o změně rovnováhy sil mezi USA, které byly po roce 1990 globální supervelmocí, a sílícími státy, jako jsou Čína a Indie. Vzestup bezpilotních letounů byl úzce spjat s americkou globální válkou proti terorismu. Nyní, když se tento konflikt přesouvá k soupeření mezi USA a Čínou a USA a Íránem, se přesouvají i  války bezpilotních letounů a bezpilotní letouny se dostávají do popředí na ce lém světe.

KAPITOLA 1

ÚSVIT DRONŮ: PRŮKOPNÍCI

V  roce 1983 obdržel americký ministr obrany Caspar Weinberger překvapivou informaci. Vrátil se z cesty do Libanonu a doma mu ukázali video, které z jeho návštěvy pořídil izraelský bezpilotní letoun. Weinberger byl, pokud jde o vztahy s Izraelem, považován za jednoho z nejrezervovanějších členů Reaganovy administrativy. 1 Navzdory bouřlivým vztahům ho však bezpilotní letouny zaujaly. V červnu 1983 chtěly USA po Izraeli oživit memorandum o konfrontaci se sovětským vlivem na Blízkém východě. 2

Bylo to v době vrcholící studené války, kdy americký prezident Ronald Reagan chtěl čelit „říši zla“. Závod o nové zbrojní technologie byl intenzivní. Na Blízkém východě Izraelci, kteří často používali západní vojenskou techniku, bojovali se Syřany, zásobovanými Sovětským svazem. Pokud by Izraelci dokázali vyvinout novou zbraň, chtěl by ji mít každý.

Spojené státy se snažily zaplnit mezeru ve vlastní zbrojní technologii. Američané v sedmdesátých letech experimentovali s tzv. dálkově řízenými prostředky a používali je proti cílům vysílajícím radarové paprsky na zkušební a výcvikové střelnici v Utahu. Ale revoluce, která měla změnit válku, se chystala tisíce kilometrů odtud, v Izraeli.

V  roce 1974 byl Yair Dubester mladým izraelským inženýrem. Izrael se vzpamatovával ze ztrát ve válce v roce 1973. Bylo v  ní zabito přes 2500 Izraelců, ztraceno 1000 tanků a zničeno více než sto letadel. Pro malou zemi, která byla opojena úspěchem války z roku 1967, kdy během šesti dnů rozdrtila několik arabských armád, byla tato zkušenost velkým vystř ízlivěním.

Dubester studoval na elitní izraelské univerzitě Technion a pracoval ve firmě Israel Aerospace Industries (IAE), kde se vyráběl první bezpilotní letoun. „Nebyli jsme první, kdo na ně přišel, ale jako první jsme pro ně vyvinuli operační systém,“ vzpomíná. Dubesterovi jsem zavolal začátkem března 2020, ještě před vypuknutím globální koronavirové krize. Byl veselý a mluvil o desetiletích svého života strávených prací s drony. Při zpětném pohledu na konec sedmdesátých let vzpomínal, že hlavním problémem Izraele bylo získávání zpravodajských informací o nepříteli v reálném čase. To znamená posílat letadla nejen aby pořizovala snímky, ale aby v reálném čase posílal a i obraz.

Před rokem 1973 podepsal Izrael smlouvu na bezpilotní letouny s americkou společností Teledyne Ryan. 3 Prvních dvanáct kusů, nazvaných Firebee, se do Izraele dostalo v roce 1971. Byly to velké obludy, vážily kolem tuny, měly proudový motor a létaly až ve výšce 20 kilometrů rychlostí 800 km za hodinu. 4 Byly to v  podstatě rakety s křidélky. Původ izraelského programu bezpilotních letounů byl inspirován americkými cvičnými „létajícími cíly“. Izrael doufal, že by se daly použít k oklamání nepřátelských radarů a raket. Egypťané měli mohutnou armádu s protiletadlovými raketami dodávanými Sovětským svazem. Jakékoli bezpilotní letadlo, které by mohlo snížit ztráty nenahraditelných pilotů, bylo velmi potřebné.

Na letecké základně Palmachim v Izraeli, ukryté v dunách poblíž oblíbené pláže, byla slavnostně otevřena speciální jednotka bezpilotních letounů. Letouny Firebee se používaly jako klamné cíle pro rakety země-vzduch, které dodával Sovětský svaz Egyptu. Létaly z letecké základny Refidim od září 1971 a ukázalo se, že fungují. Izrael si pořídil další bezpilotní letouny, včetně amerických Chukarů. I ty měly být používány jako klamný cíl, bylo jich pořízeno 27 a říkalo se jim Telem . Chukar nebyl ani tak skutečným dronem, jako spíše sebevražedným dronem určeným ke zničení. Ve válce v roce 1973 jich bylo použito 23 a 5 jich bylo zničeno. Pro válku byly upraveny a použity i letouny Firebee. Přežily pouze dva.

Izraelci se rozhodli, že potřebují víc možností, které by jim poskytly to, čemu letectvo říkalo „zpravodajství v okamžiku pravdy“. 5 Do zahraničí byla vyslána delegace, aby zjistila, co dalšího se dá sehnat. Izrael si prohlédl bezpilotní letouny vyráběné firmami Philco-Ford a RT. Američanům se takových strojů povalovala ve skladech spousta. Tyto drony si z evolučního hlediska můžeme představit jako chybějící článek mezi pilotovanými a bezpilotními letouny – jednu ze slepých uliček. Některé z nich vypadaly jako velké modely letadel nebo raket a jejich konstruktéry na ně napadlo nalepit laserové značkovače a jiné vychytávky, které se později staly běžnou součástí bezpilotních letounů. Různé verze dronů se používaly ve Vietnamu k odlákání a sběru informací o raketách země- vzduch. 6 V šedesátých a sedmdesátých letech jich bylo postaveno přes 980 a ve Vietnamu jich bylo 441 ztraceno. 7 Stejně jako spousta jiných inovativních amerických projektů kosmického věku byly opuštěny a padal na ně prach. Počátkem osmdesátých let jich zbývalo pouhých několik desítek. Stručně řečeno, bylo to jako vynalézt střelný prach, ale nepřijít na to, jak ho použít na bojišti. Izraelci s řešením tohoto problé mu přišli.

V návaznosti na tyto zkušenosti izraelská společnost Tadiran sestrojila bezpilotní letoun Mastiff, který uměl vysílat video přenosy s vysokým rozlišením a vydržel létat sedm hodin. 8 Tehdy se mu říkalo „dálkově pilotovaný prostředek“. Podle novinářů z  New York Times , kteří ho viděli v  roce 1981, vypadal jako přerostlý model letadla. 9 Měl vrtule a dvouválcový motor. Vážil asi 70 kilogramů a dokázal letět ve výšce 3300 metrů rychlostí 110 kilometrů za hodinu.

IAI Scout, jeden z prvních dronů. Společnost lAI se začala zabývat technikou dronů na přelomu sedmdesátých a osmdesátých let. (Se svo lením IAI)

Izraelci letoun IAI Scout, který měl živé vysílací spojení a  stabilizovanou kameru, dále inovovali. Říkalo se mu také Zahavan neboli Žluva. Tyto první izraelské bezpilotní letouny můžeme považovat za předchůdce všeho, co přišlo později. Scout měl dvojitý výložník neboli dvojitý ocas a krátké hranaté tělo zakončené jakýmsi čumákem. Z trupu vyčnívala malá kola. Do června 1979 jich bylo na letecké základně Hatzor ve středním Izraeli, skryté za poli malebných vesniček v okolí, představeno 20. Scout měl krátké křídlo a startoval s pomocí rakety. To se mělo brzy změnit, když křídla narostla o dva metry na celkových pět metrů a pilot s joystickem dokázal vzlétnout ze země. Operačně v červnu 1981 letka bezpilotních letounů Scout přelétla do Libanonu, aby zde pořídila videozáznamy syrské protivzduš né obrany.

Nudné, špinavé a nebezpečné

Dubester navzdory svému věku vypráví s mladickou zvídavostí. Rád hovoří o bezpilotních letounech a technologiích a o nečekaných a náhodných objevech, které vedly k izraelským průlomům. Vzpomíná na potíže, kterým Izrael čelil po roce 1973. „Zjistili jsme, že Egypťané a  Syřané koupili od Ruska protiletadlové střely SA-3, které byly mobilní, nikoli stacionární. Když se protiletadlové systémy pohybují, nestačí je jen vyfotografovat, musíte je umět najít v reálném čase pomocí systému, který se dokáže vznášet ve vzduchu bez pilota, abyste v případě sestřelení nepřišl i o lidi“.

A  pokračuje: „Bezpilotní letouny jsou vhodné pro nudné, nebezpečné a  nečisté mise. Je to jakési ‚N 3 ‘. Byly skutečně nebezpečné,“ vzpomíná . Bezpilotní letouny Teledyne od společnosti Ryan padaly až příliš často . Proto izraelští inženýři navrhli Scout, který pomáhal hledat rakety země -vzduch. Právě schopnost létat pomalu a posílat videozáznamy vedla k  větším investicím. „Předtím,“ říká, „se o to nikdo nezajímal.“ Dubester a jeho kolegové navrhli Scout tak, aby byl lehký a  vydržel létat sedm hodin. Ve skutečnosti vycházel z francouzského letounu Nord Noratlas, který Izraelcům prodali v roce 1956. Izrael a  Francie kdysi udržovaly blízké vojenské vztahy a k této konstrukci se dospělo náhodou, protože Izrael znal dvoumotorový model Noratlas. Nakonec si inženýři uvědomili, že je tato konstrukce fenomenálně stabilní a  pro pomalu se pohybující bezpilotní letouny funguje skvěle. Na základě této volby učiněné v 70. letech 20. století vznikly desít ky návrhů.

Když byl Scout poprvé předveden izraelské armádě, pozemní síly nad jeho schopnostmi jen krčily rameny. Na Sinaji probíhalo rozsáhlé cvičení. Ehud Barak, důstojník, který tam tehdy sloužil, se zpočátku tvářil, že ho letoun moc nezaujal. „Ať si s tím létají,“ vzpomíná Dubester na to, jak důstojníci zpočátku odmítali bezpilotní letoun jako pouhou hračku. Cvičení mělo sloužit k nácviku překonání Suezského průplavu, ale důstojníci si rychle uvědomili, že bezpilotní letouny , poskytující obraz v reálném čase, vojákům při cvičení pomáhají. Most , který měl omylem zůstat nesložený, aby vojáky zmátl, byl snadno vidět, čímž se prozradil utajený důvo d cvičení.

„V té době jsme měli jen čtyřhodinovou výdrž [letový čas], a když jsme potřebovali přistát, vojáci řekli ne, to není přijatelné,“ vzpomíná Dubester . Najednou se ze zavrhované hračky stala nezbytná. „Nikdy na to nezapomenu. Změnilo to pravidla hry.“ Dubester později se dvěma kolegy , kteří byli průkopníky Scouta, Davidem Hararim, vedoucím divize bezpilotních letounů v IAI, a vedoucím výroby Michaelem Sheferem, napsal knihu. „Byli jsme u toho od prvního dne až do odchodu do důchodu,“ říká. Vynálezy někdy vznikají z nezbytnosti a během krátké doby se ukázalo, že dron ne zbytný je.

„Válka zítřka“: Operace Mír p ro Galileu

Izraelským bezpilotním letounům k tomu, aby ve válce v Libanonu v roce 1982 zpustošily syrskou protivzdušnou obranu, stačilo pouhých čtyřiadvacet hodin. Izraelská operace nazvaná Mír pro Galileu byla zahájena s  cílem zastavit palestinské raketové útoky na severní Izrael. Bývalý inženýr společnosti IAI Šlomo Cach vzpomíná, jak během jediného dne došlo k „bezpilotní revoluci“. 10 Izraelské bezpilotní letouny Mastiff a Scout odeslaly v reálném čase videozáznamy pozemních protiletadlových střel a radarů a izraelské ozbrojené síly se pustily do ničení syrské protivzdušné obrany. Právě v těchto čtyřiadvaceti hodinách se skutečně zrodil izraelský průmysl bezpilotních letounů v hodnotě několika miliard dolarů, který se stal prapůvodcem americké lásky k dronům.

Libanon je malá země, a přestože se jeho hranice s  Izraelem zdá být krátká, pouhých pětašedesát kilometrů vzdušnou čarou, ve skutečnosti je to houština klikatých cest a kopců. Palestinští teroristé odtud odpalovali na Izrael rakety, a aby je Izrael porazil, musel se v Libanonu vypořádat i se syrskou armádou. Syřané představovali hrozivou překážku, ve středním Libanonu podél údolí Bikáa se zakopalo 25 000 mužů. Měli 79 raketometů a stovky děl a radarem zaměřovaných protiletadlových raketometů SA-6. Nebyli však dostatečně rychlí, aby se před izraelskou hrozbou dokázali přesunout, protože izraelské stíhačky pomáhaly na cíle navádět drony. 11 Nové bezpilotní letouny se používaly k laserovému označování cílů a pomáhaly navádět dělostřeleckou munici. 12 Byla to „válka budoucnosti“, konstatoval jeden britský obranný analytik, když srovnával izraelské rozdrcení Syřanů s válkou o Falklandy, která ve stejném roce postavila Velkou Británii proti Argentině. 13 Izrael kombinoval své bezpilotní letouny s využitím letounu E-2C Hawkeye, jakési létající radarové kopule, a Boeingu 707 k pozorování a vedení elektronického boje, přičemž rakety Shrike k ničení radarů protileteckých raketových systémů se odpalovaly ze stíhaček. 14 Dubester říká, že bezpilotní letouny poskytly Izraeli možnost rychle vyhodnotit škody a  získat vzdušnou nadvládu během „jediného odpoledne“. 15 Izrael použil kombinaci vzdušné návnady ke spuštění radarů a poté identifikoval umístění pozemních protileteckých raketových systémů pomocí bezpilotních letounů Mastiff, které předávaly komunikaci zpět prostřednictvím letounů Scout posádkám obsluhujícím střely. Bylo zničeno 17 nebezpečných baterií pozemních protiletadlový ch střel. 16

Američané si toho všimli a ozvalo se americké námořnictvo. Partnerství mezi IAI a americkou společností Textron vedlo ke vzniku dronu Pioneer. Každý z nich stál kolem 500 000 dolarů a měl v sobě kameru za 400 000 dolarů, která vysílala zpět detailní snímky pořízené z výšky 800 metrů až do vzdálenosti 160 k ilometrů. 17

Pioneer byl přímým nástupcem Scoutu, upravený tak, aby se dal vypustit z lodi pomocí rakety a po návratu přistál do sítě. USA používaly Pioneery od roku 1985 a se zaměřováním námořnictvu pomáhaly i během války v Zálivu, kde zaměřovaly tunové střely vypálené bitevními loděmi. Iráčané se dokonce jednomu z nich v  poušti vzdali, zmateni tím, že kolem nich bzučí tato nová podivná věc bez pilota. K incidentu došlo na ostrově Faylakah a muži na znamení kapitulace máv ali tílky.

Dubester odletěl do americké vysoko položené pouště Mojave, aby bezpilotní letouny předvedl Američanům . Tato poušť je tvořena směsicí načervenalých skal a světle hnědých dun, krajinu zpestřují kaktusy Joshua Tree. Zkušební střelnice je pustá . „Museli jsme systém namontovat na USS Iowa a  Wisconsin [námořní lodě].“ Problém spočíval v tom, že Američané chtěli něco většího , co by létalo déle a výš. 18 Muselo to létat za každého počasí a nepřetržitě. Pomáhalo by to plnit úkoly signálového zpravodajství (SIGINT), včetně elektronického sledování (ELINT) a komunikačního zpravodajství (COMINT). Dubester a jeho tým se pustili do práce na bezpilotních letounech Hunter, Searcher a Ranger. 19

Jak se izraelské bezpilotní letouny zvětšovaly, proroci bezpilotního válčení předpokládali vznik několika „rodin “ dronů, jako jsou taktické bezpilotní letouny (TUAV) a miniaturní bezpilotní letouny. To, co začalo jako jedna platforma, se rychle rozrostlo na „multifunkční bezpilotní letouny“ s mnoha senzory, přístroji a anténami . S novým oborem přišel i vlastní žargon. Vznikly termíny jako ISR (intelligence, surveillance, reconnaissance – zpravodajství, sledování, průzkum), které popisovaly zpravodajské , sledovací a průzkumné funkce, jež by byly pro bezpilotní letouny ideální. Do roku 2002 měly izraelské bezpilotní letouny nalétáno 120 000 hodin a vyvážely se do dvaceti zemí. Z malé země se stala drono vá velmoc.

Zpět k rýsova címu prknu

V  USA vedla cesta k vojenskému využití dronů přes hromadu dronů letectva, které původně sloužily jako cvičné cíle. Na Hollomanově letecké základně v Novém Mexiku a na Tyndallově základně na Floridě používali Američané bezpilotní letouny k nácviku střelby na cíl. Drony souvisely s řadou inovativních amerických projektů. Ve Skunk Works, supertajném programu pokročilého vývoje společnosti Lockheed Martin, se drony používaly k nácviku zaměřování cílů. 20 Společnost také v šedesátých letech vyvinula dron GTD-21, který se dal shazovat z letounů B-52 pro experimentální nadzvukové průzkumné mise n ad Čínou. 21

Drony jako klamné cíle byly slepou uličkou vývoje. 22 Obecně však pomáhaly řešit vojenské problémy a zaplnit mezery na trhu. Znamenalo to například pomáhat armádám při vyhledávání mobilní protivzdušné obrany nebo při vyhodnocování bojových škod. Od počátku války bylo vždy cílem zůstat o krok před nepřítelem, neutralizovat hrozby a využívat nové schopnosti. Dohlédnout vojákům dál kdysi pomáhaly například balony. Zpočátku možná drony pomáhaly „pouze“ odhalovat sovětskou protivzdušnou obranu na Blízkém východě a zachraňovat životy pilotů, ale brzy si vytvořily svůj vla stní svět.

V roce 1983 bombardovali teroristé v Libanonu kasárna americké námořní pěchoty v Bejrútu. Jako odvetu poslali Američané USS New Jersey téměř 300 metrů dlouhou bitevní loď ze druhé světové války, jejíž šestnáctipalcová děla zasypala pobřeží dělostřeleckými granáty. Byla to válka starého typu, zatímco k likvidaci teroristů, pobíhajících po ulicích se samopaly AK-47, bylo zapotřebí větší přesnosti. Do hry vstoupil John Lehman, ministr námořnictva. Nebyl příliš dobrý řečník, ani když mluvil o „vzrušujících“ programech pro své lodě, ale co mu chybělo na přesvědčivosti projevu, to doháněl praktičností. Díky jeho a Weinbergerovu zájmu o nové technologie Američané využili izraelskou společnost IAI a Tadiran Mastiff. Mastiffy byly přivezeny motostřelecké četě námořní pěchoty v Camp Lejeune v Severní Karolíně. K pilotování bezpilotních letounů byli přizváni mariňáci, kteří vynikali v soutěžích leteckých modelářů. 23 Zavalitý generál s ostře řezanou tváří, Al Gray z Flotily námořní pěchoty v Atlantiku, který původně sloužil u  námořní pěchoty v Koreji a Vietnamu, se zastavil, aby se podíval, jak bezpilotní letouny v Severní Karolíně i Arizoně pokračují ve vývoji.

Izraelci a Američané spolupracovali s firmou AAI z  Hunt Valley v Marylandu na úpravě dronu pro potřeby námořnictva. Umístili ho na USS Tarawa, štíhlou novou obojživelnou výsadkovou loď s dlouhou palubou, a létali s ním v mrazivých podmínkách v Adaku na Aljašce. Létalo se i v Austrálii a  na F ilipínách.

USA brzy měly v hledáčku jak Scout a  Mastiff, tak jejich potomky Hunter a Pioneer. S Pioneerem, který dokázal letět pět hodin a měl dolet 160 kilometrů, jsme se již seznámili. Do roku 1990 měl nalétáno 2550  misí a 5200 letových hodin. Podle dnešních měřítek nevypadá nijak sexy ani hezky. Je to tažný kůň s hrubými hranami a rovnými liniemi, krabicovitý a nudný: jednoduchý hornoplošník s dvojit ým ocasem.

Americké vyhnání obrovské irácké armády Saddáma Husajna z Kuvajtu během první války v Zálivu ukázalo, jak mohou být nové bezpilotní letouny pro nejmocnější armádu světa užitečné. Jedna mise bezpilotních letounů Pioneer objevila tři irácké dělostřelecké baterie, několik odpalovacích stanovišť raket a protitankový prapor. Během šestitýdenní války byly bezpilotní letouny neustále ve vzduchu. Když skončila, chtěl je každý polní velitel. Podle ministerstva obrany se Pioneer skvěle osvědčil při okamžitém a  pohotovém sběru zpravodajských informací. 24 V polovině devadesátých let bylo nasazeno devět systémů Pioneer s pěti drony. USA je umístily na čtyři lodě, včetně obojživelné válečné lodi USS Cleveland . 25 Armádní experti tvrdili, že jimi musí být vybaveny jednotky až po úrove ň praporu.

Námořní pěchota používala Pioneery v Bosně v  roce 1994 a v Kosovu v roce 1999, přičemž létaly z lodi Ponce De Leon . Mezitím byl Hunter, zkonstruovaný firmami IAI a TRW, předložen americké armádě, aby plnil její potřeby bezpilotního letounu krátkého doletu na průzkumné mise pro velitele sborů. Hunter měl dvojitý ocas a dlouhý trup připomínající klobásu. 26 Větší objednávka na 50 kusů za 200 milionů dolarů přišla v roce 1993. 27 Očekávaný mnohamiliardový program byl nakonec zrušen, přestože Huntery používala armáda, námořnictvo i letectvo. Huntery, pojmenované RQ- 5A, byly použity v Kosovu v rámci operace Allied Force a nakonec do roku 2004 nalétaly 30 000 letových hodin. 28 Celkově Hunter prokázal nejen to, jak jsou bezpilotní letouny dlouhodobě spolehlivé, ale i to, jak armády nebyly na jejich plné začlenění p řipraveny.

„25 let jsem dodával letouny americké armádě, námořní pěchotě a námořnictvu a hlavním důvodem bylo, že USA po mnoho let nedokázaly vyvinout slušný systém bezpilotních letounů,“ vzpomíná Dubester. „ Kolegové v USA se mě ptali: ‚Jak se to stalo, že Američané přistáli na Měsíci, ale nedokázali postavit pořádný dro n? Proč?‘“

A skutečně, proč USA nedokázaly vyrobit zdánlivě jednoduchý dálkově řízený letoun? Washington už v éře dálkově pilotovaných prostředků RPV experimentoval s programem nazvaným Aquila. 29 Bezpilotní letoun Aquila, vážící 70 kilogramů a s téměř jedenáctimetrovým rozpětím křídel, měl být ke vzletu převezen nákladním autem a přistávat do sítě. Měl létat rychlostí až 160 kilometrů za hodinu po dobu několika hodin, a to při několika vzletech denně až do vzdálenosti 20 kilometrů od místa startu. Letoun byl zamýšlen jako autonomně létající, ne nutně ručně pilotovaný. Pomocí laserů, videa a  infračervených senzorů by vyhledával cíle a posílal informace.

Americká Agentura pro pokročilé obranné výzkumné projekty (DARPA) chtěla vyvinout Aquilu pro sledování a zaměřování cílů. Zpráva z roku 1974 uvádí, že „ díky technologickému pokroku lehká letadla rychle zastarala, což průzkumníky donutilo vyvinout jiné techniky. Čistým výsledkem bylo snížení vzdálenosti, na kterou bylo možné účinně a přesně lokalizovat dělostřelecké cíle.“ 30 Myšlenka Aquily spočívala ve vyhledávání cílů. Nestabilizované kamery však v té době dokázaly najít cíle na silnici pouze na vzdálenost kolem 3000 metrů. Chtěli, aby dokázaly najít cíle velikosti tanku na 1000 metrů s „50procentní pravděpodobností“. Potřeby, které se USA snažily uspokojit v 70. letech, se dodnes příliš nezměnily, přičemž ústřední otázkou, kterou si vojáci při pořizování dronu kladou, je, jak dobře dokáže vyhledávat nepřáte lské cíle.

Aquila dostala název MQM-105. Brzy se ukázalo, že požadavky zadavatele na nacpání takového množství avioniky a užitečného zatížení nejdou dohromady s velikostí letounu. Stanovené cíle nedokázal splnit při 98 ze 105 zkušebních letů. Měl být neviditelný a odolný vůči rušení, což zhoršilo jeho komunikační spojení. Program byl naprosto neúspěšný. 31 Ukazuje nám, co se stane, když dojde k jevu, kterému se říká „mission creep“ ** . Izraelci naproti tomu postavili jednoduchý dron pro jednoduchý úkol. USA postavily droní monstrum.

Technologické inovace ze 70. let přijdou znovu na scénu až o mnoho let později. Brigádní generál Hillman Dickinson prohlásil, že dálkově řízené prostředky dokážou lokalizovat cíle, provádět „analýzu po úderu“ a dá se na nich použít radar, rušení, nebo můžou dokonce „naložené výbušninou vletět do cíle“. 32 Myslel dopředu a tvrdil, že dokážou snížit nebo eliminovat ztráty na lidských životech; jsou levné a neomezují je „ lidské slabosti“, jako je únava. Upozorňoval, že je správné, aby se spořiví lidé ve Washingtonu měli před novými programy a  objednáváním velkého množství potenciálních výrobků na pozoru. 33 USA se neměly pokoušet běhat dřív, než se naučí chodit. Desetiletý vývoj Aquily byl nakonec ukončen v roce 1987 po vynaložení více než miliardy dolarů. 34 Snaha Washingtonu o bezpilotní letoun, který by dokázal létat dál, rychleji a déle než pilotovaná letadla, zatím nic n epřinesla.

Další americké obří drony následovaly. V roce 1989 chtěly americká armáda a námořnictvo bezpilotní letoun krátkého doletu ( UAV-SR) pro sledování a zaměřování cílů. Byly navrženy letouny IAI a TRW Hunter a McDonnell Douglas Sky Owl. Sky Owl byl něco jako létající krabice s dvojitým ocasem. Zvítězil Hunter pod označením BQM-155A. Sky Owl se vypouštěl z  katapultu a některé verze počítaly s vypuštěním pomocí neřízen é rakety. 35

Amerika nakonec sestrojila vlastní úspěšné bezpilotní letouny až zásluhou Izraelce Abrahama Karema. Ten se narodil v iráckém Bagdádu a  v osmdesátých letech postavil ve své garáži bezpilotní letoun, který se stal kmotrem letounu Predator. 36 Karem Aquilu rovněž sledoval s nedůvěrou. Do USA přišel v roce 1977 z Izraele. Aquila potřebovala ke vzletu třicet lidí. Byla těžkopádná a nákladná, typický produkt amerického systému pomalu se vlekoucích zbrojních zakázek. Byla vyrobena, jako když pejsek a kočička pekli dort, z nesourodých věcí smíchaných dohromady. „Nebyl jsem to já, kdo dal na Predatora rakety,“ uvedl v roce 2012. „Chtěl jsem jen, aby bezpilotní letouny splňovaly stejné standardy bezpečnosti, spolehlivosti a výkonnosti jako pilotovaná letadla.“ 37

Když Karem, bývalý zaměstnanec IAI, vstoupil na scénu, izraelská revoluce bezpilotních letounů už byla v plném proudu. V knize Diffusion of Military Technology and Ideas (Pomalé šíření vojenských technologií a myšlenek) se psalo, že „bezpilotní letouny se dnes vyvinuly v sofistikovanější bezpilotní prostředky a jejich nové schopnosti naznačují potenciál pro významné změny v organizaci a struktuře sil budoucích vzdušných sil“. Generál ze druhé světové války Henry „Hap“ Arnold kdysi prohlásil, že příští válka bude vedena letadly bez lidí. Analytici již tehdy předpovídali, že letadla s posádkou by mohly nahradit bezpilotní letouny. Rozhodně tím nemyslel, že měly být pouhými neohrabanými návnadami či terči. 38

Počáteční revoluce bezpilotních letounů v osmdesátých letech minulého století přinesla novou technologii. Drony už dokázaly provádět sledování nebo fungovat jako návnady a cíle. Uměly provádět elektronické odposlechy nebo vést elektronickou válku, ale bylo jich jen několik. Byly postaveny na odkazu podobných bezpilotních prostředků, které se používaly pro špionážní a jiné úkoly. Jako návnady, cíle a sledovací prostředky však nikdy neznamenaly ve vedení války zásadní změnu. Byly to nástroje, které náhodou pomohly Izraeli revolučně změnit boj proti Syřanům. Američanům tento potenciál neuniknul a díky troše štěstí a odvahy se rozhodli postavit jich víc. To USA a Izrael nasměrovalo ke změně dějin a k vybudování technologie, kterou si dříve dokázali představit jen ve futuristickýc h filmech.

Historické zbraně vystavené v domě ve Washingtonu, DC. Vzhledem k tomu, že se válčení v průběhu času změnilo, mohl by dron způsobit revoluci v boji, stejně jako kdysi v  minulosti brnění a meče. (Seth J. Frantzman)

Ve své podstatě se tato revoluce týkala ochrany vojáků. Stejně jako si rytíři nasazovali stále těžší a těžší brnění a  zákopové linie první světové války byly stále hlubší, až se z nich za druhé světové války stala Maginotova linie, tak i drony měly vojáky chránit před nebezpečím. Zpočátku nebyly nijak mimozemské a futuristické. Byly jen praktickým neohrabaným způsobem řešení problému. Podobně se kdysi námořní lodě obalily železným pancéřováním nebo vznikly tanky. Teď se musíme podívat, jak prorazily a ovládly způsob vede ní války.

KAPITOLA 2

ŠPEHOVÉ NA OBLOZE: PRŮZKUM A  SLEDOVÁNÍ

M uzeum letectví a kosmonautiky ve Washingtonu se nachází na bulváru National Mall. V lednu 2020 probíhala jeho rekonstrukce a nyní se po krátkém průchodu bezpečnostní kontrolou a zabočení vlevo za šatnou ocitnete v expozici historie amerických kosmických letů. Jsou tu obří střely a nosné rakety. Vystaveny jsou i německé rakety V-1 a V-2 z období druhé světové války. První z nich byla první střelou s plochou dráhou letu, druhá první balisticko u střelou.

Drony, rakety a letadla mají něco společného. Všechny mají nějakého předka. Stejně jako zvířata jsou součástí stromu technologického vývoje. Každý dron má příběh svého původu, který někdy sahá, jako v případě společnosti Teledyne Ryan, až do doby Charlese Lindbergha. Při úvahách o dronech máme tendenci si vybavovat ty, které připomínaly létající bomby nebo návnady shazované z  letadel nebo katapultované a přistávající v sítích. Pak jsou tu skutečné létající stroje, zpočátku spíše modely letadel. Dnes vše pokročilo a existují rodiny dronů různých typů pro různé letové výšky a plnící různé funkce. Uvědomil jsem si to ve Washingtonu v roce 2020, když jsem jel z Muzea letectví a  kosmonautiky do jeho protějšku u Dullesova letiště, do Centra Stevena F. Udvara-Hazyho . Právě tam ve vestibulu visí dron Predator. Není nejkrásnější ani největší. Pokud se člověk nepodívá do brožury, možná si ho ani nevšimne. Spousta revolucí zůstavá zpočátku nep ovšimnuta.

O pů vodu druhu

Prvním úkolem dronů byl letecký průzkum. Jejich omezení byla jasná na první pohled. Když byl v roce 2012 americkým velvyslancem v Benghází Chris Stevens, zaútočil na jeho sídlo dav ozbrojených teroristů a spolu s několika dalšími Američany byl zavražděn. Stevens byl věrný, statečný a oddaný americký diplomat. Bezpilotní letouny, které ho mohly zachránit, už existovaly, jenže žádný z těch, které byly v dosahu, nebyl ozbrojený. Navzdory převažujícímu dojmu, že Amerika je dronovým hegemonem, který vládne světu, stejný problém s nedostatkem ozbrojených dronů nastal v roce 2017 v  Nigeru, kdy byly americké speciální jednotky přepadeny při společné hlídce s nigerskou armádou. Po krátké potyčce byli v křovinaté oblasti nedaleko hranic s Mali masou ozbrojených džihádistů zabiti čtyři Američané. Přestože USA a Francie měly poblíž tajnou základnu bezpilotních letounů, nemohly drony udělat nic jiného než tragédii za znamenat. 39

Od bezpilotních letounů jsme se naučili očekávat mnohé. Mají toho umět víc než jen pozorovat. Mají být schopné nám doručit jídlo nebo dokonce pomoci zastavit pandemii. Abychom pochopili, jak revoluční aspekt sledování pomocí dronů byl, musíme se vrátit do devadesátých let. Myšlenka, že přenášejí nejen video v reálném čase a umí používat laserové označování cílů, ale mají i možnost je sledovat a celé dny nad nimi jen tak viset, j e zásadní.

Americký prezident Lyndon Johnson přišel v šedesátých letech s myšlenkou, že americký úspěch, tedy převaha nad Sověty, byl způsoben tím, že USA dokázaly ovládnout vzdušný prostor tak, jako kdysi Britové ovládali moře a Římané pevninu. O dvacet let později přineslo použití bezpilotních letounů nový způsob, jak ovládnout vzdušný prostor. Zkušenosti Izraele byly důležité, ale omezené. Jakmile se dostali do hry Američané, dokázali vzhledem k velikosti své armády a vlivu ve světě zásadně změnit způsob ved ení války.

V osmdesátých letech dvacátého století se objevila možnost experimentovat s bezpilotními letouny, protože úpadek Sovětského svazu a nástup éry menších spletitých válek, jako byla ta v Libanonu, vyžadovaly více zpravodajských informací a méně velkých zbraní. S přechodem války z éry tanků a éry hromadného ničení, jako je strategické bombardování, k přesnosti měly bezpilotní letouny vyplnit mezeru mezi všemi těmi velkými stroji, jako jsou tanky, námořní děla a velké bombardéry. Na obzoru se začínal rýsovat celistvý obraz situace, tedy využití bezpilotních letounů k podpoře značně rozšířených pozemních speciálních jednotek pro boj s teroristy, a proroctví, že drony nahradí piloto vané lety.

Klíčovou zmenu přinesl razantní obrat v myšlení o dronech. Místo toho, aby se stavělo na dálkově řízených klamných cílech, bylo zapotřebí něco nového. Osmdesátá léta byla érou technologické revoluce. Koncem 70. let byly založeny počítačové společnosti jako Apple, Microsoft a Oracle a zároveň se zdokonalovalo zpracování videa a obrazu, satelity a veškeré technologie potřebné pro bezpilotní letouny. Výpočetní výkony rostly exponenciálně. Součástí systematického zdokonalování technologií mělo být i to, že všechno užitečné zatížení bude lehčí. Dopracovat se ke změnám, které měly bezpilotní letouny způsobit, vyžadovalo postavit je na základě nejnovějších technologií, které byly k dispozici. A ty najednou k dispo zici byly.

Sestav ení modelu

V roce 2010 spočítala pracovní skupina amerického ministerstva obrany pro bezpilotní letouny své zásoby dronů. Bylo jich 8000 a tvořily 41 % všech vojenských letadel. Ozbrojeno jich bylo méně než 1 % . Většinou plnily zpravodajské, sledovací a průzkumné úkoly. 40 Patnáct let před touto zprávou byl plukovník letectva James Clark v Maďarsku a jeho muži experimentovali s následníkem letounu Gnat (Komár), dronem zvaným Predator. „Měli jsme je tam tři nebo čtyři,“ vzpomínal v roce 2013. Gnat, vyvinutý v San Diegu společností General Atomics, měl videokameru a létal ve dvanáctihodinových směnách. 41 Američané chtěli něco, co by dokázalo navázat na izraelský úspěch s  Pioneerem. Ten měl rozpětí křídel necelých 6 metrů a dolet 160 kilometrů. Ve vzduchu vydržel pět hodin a do vzduchu byl katapultován. Letoun se ovládal joystickem, připomínal spíš model letadla a stál 500 000 dolarů za kus. Obraz bylo možné přenášet až na vzdálenost 160 kilometrů. 42 Námořnictvo do vývoje devíti objednaných letounů nainvestovalo dalších 50 milionů dolarů, aby dosáhly „minimálních základních sch opností“. 43

Válka v Zálivu předvedla, co tyto stroje dokážou. Musely být neustále ve vzduchu. Spojené státy s Pioneery za války v roce 1991 uskutečnily 522 vzletů, z toho 100 námořnictvo, 94 námořní pěchota a 84 armáda . 44 Pomáhaly námořním dělostřelcům, pomáhaly námořní pěchotě na kuvajtských hranicích hledat vojáky pomocí infračervených senzorů a pomáhaly i mapovat terén pro střely Tomahawk.

Byl tu však jeden problém. Jeden zpravodajský důstojník od námořní pěchoty uvedl, že si jich přáli mít k dispozici třikrát víc. Pozemní armáda na tom byla stejně . Všichni souhlasili. Potřebujeme jich víc, sdělili důstojníci podvýboru Sněmovny reprezentantů USA pro dohled nad vyšetřováním, který se zabýval úspěchy a  neúspěchy zpravodajských služeb. 45 Úspěch má mnoho rodičů, říká se , zatímco neúspěch je sirotek. Americká vojenská historie je plná neúspěchů , které stály miliardy dolarů, vývojových a experimentálních slepých uliček, které plýtvaly zdroji. Predator byl úspěšný a rodičů má spoustu. 46

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Drony.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.