Copyright © John Gray, 2020. All rights reserved.

Kočičí filozofie: Kočky a smysl života

Copyright © ZONER software, a.s. E-kniha vyšla v roce 2021. Všechna práva vyhrazena. Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována či jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Šéfredaktorka: Iva Šišperová. Odpovědný redaktor: Mgr. Ivana Vrajová. Překlad: Mgr. Pavla Němečková. Obálka: Mgr. Petr Bernát. Tvorba e-knihy: Miroslav Kučera. Vydavatel: Zoner Press, ZONER software, a.s., Nové sady 18, 602 00 Brno, tel.: 532 190 883, e-mail: knihy@zoner.cz, web: www.zonerpress.cz.

Katalogové číslo: ZRE2114
ISBN MOBI: 978-80-7413-477-7
ISBN EPUB: 978-80-7413-476-0

John Gray

Od autora knih:

Slamění psi: O lidech a jiných zvířatech

Al Kajda a co znamená být moderní

Komise pro nesmrtelnost

Gray’s Anatomy: Selected Writings

Black Mass: Apocalyptic Religion and the Death of Utopia

The Silence of Animals: On Progressand Other Modern Myths

The Soul of the Marionette: A Short Inquiry into Human Freedom

Seven Types of Atheism

Obsah

Kočky a filozofie

Jak to, že jsou kočky vždycky šťastné

Kočičí etika

Lidská vs. kočičí láska

Čas, smrt a kočičí duše

Kočky a smysl života

Poděkování

1
Kočky a filozofie

Jeden filozof mi kdysi s vážnou tváří tvrdil, že přesvědčil svou kočku, aby se stala veganem. Myslel jsem si, že blafuje. Chtěl jsem vědět, jak se mu to povedlo. Nakoupil jí veganské pamlsky s myší příchutí? Seznámil ji s dalšími kočičími vegany, ze kterých si bere příklad? Nebo jí během složité debaty nastínil morální problém konzumace masa? Mého přítele to moc nepobavilo. Opravdu věřil tomu, že se jeho kočka dobrovolně rozhodla pro bezmasou stravu. Nakonec jsem se zeptal: „A chodí ven?“ Jasně, odpověděl. Tím byla záhada vyřešena. Jeho kočka se jednoduše nechala krmit od sousedů a sem tam si něco ulovila. Pokud občas přinesla nějakou tu mrtvolku domů, což mají morálně zaostalé kočky bohužel ve zvyku, náš důvěřivý filozof si toho nikdy nevšiml.

Můžeme si snadno představit, jak se asi zmíněná kočka během tohoto pokusu o morální převýchovu dívala na svého lidského učitele. Jeho chování ji nejprve mátlo, ale zmatek brzy vystřídala lhostejnost. Kočky jsou ti největší realisté. Jen málokdy dělají něco, co nemá jasný účel nebo nevede k okamžité odměně. Když je lidé otravují s nějakými nesmysly, otočí se a odejdou.

Můj známý, který věřil, že svou kočku přivedl na bezmasou stravu, představuje dokonalý příklad toho, jak bláhoví mohou filozofové občas být. Bylo by mnohem moudřejší, kdyby svou kočku přestal vychovávat a místo toho se od ní zkusil něčemu přiučit. Člověk se samozřejmě nemůže stát kočkou. Pokud však odložíme stranou přesvědčení o lidské nadřazenosti, můžeme časem pochopit, jak je možné, že mají kočky tak spokojený život a bez starostí.

Kočky nepotřebují filozofii. Řídí se svou přirozeností a jsou spokojené se životem, který mají. Lidé jsou s vlastní povahou přirozeně nespokojení. Neustále se snaží být něčím, čím nejsou, a výsledky takové snahy jsou předvídatelně tragické a směšné. Kočky se o nic takového nesnaží. Lidé se většinu svého života ženou za spokojeností. U koček je však spokojenost přirozeným stavem, ve kterém existují, pokud je zrovna nic prakticky neohrožuje. To může být hlavním důvodem, proč máme kočky tak rádi. Oplývají vrozeným klidem, který spoustě lidí často schází.

Filozofie vyvěrá z pocitu úzkosti. Kočky však úzkostí netrpí, ledaže cítí nebezpečí nebo se nachází v neznámém prostředí. Pro lidi je však svět jako takový neznámý a nebezpečný. Náboženství vznikají ve snaze přetvořit toto nehostinné prostředí v pro člověka přijatelný a obyvatelný prostor. Filozofové často zatracují víru jako něco, co je pod úrovní jejich metafyzických spekulací. Náboženství a filozofie však slouží témuž účelu.[1] Snaží se nás ochránit před dotěrným neklidem, který provází lidské životy.

Naivní jedinci budou možná tvrdit, že kočky nepraktikují filozofii z toho důvodu, že nemají kapacitu pro abstraktní myšlení. Kdyby však kočky dokázaly přemýšlet v abstraktních pojmech, pravděpodobně by i nadále obývaly svět se stejnou lehkostí. Pokud by se takové kočky obrátily k filozofii, nejspíš by jim sloužila jako zábavná odnož fantastické fikce. Filozofování by pro ně bylo hrou, ne lékem na úzkost.

Absence abstraktního myšlení není znakem kočičí podřazenosti, značí spíše jejich svobodomyslnost. Myšlení v obecných termínech může jednoduše sklouznout k pověrčivé důvěře ve spolehlivost jazyka. Historie filozofického myšlení je plná slepého uctívání lingvistických fikcí. Kočky se neřídí slovy. Spoléhají na to, co cítí, vidí a čeho se mohou dotknout. Filozofie svědčí o křehkosti lidské mysli. Lidé filozofují ze stejného důvodu, jako se modlí. Tuší, že smysl života, který si vykonstruovali, je prchavý a děsí se toho, že se jim rozplyne před očima. Smrt je zánikem smyslu, protože s ní končí i všechny pohádky, které jsme si vybájili. Proto si lidé představují posmrtný život mimo tělo a čas, ve kterém lidský příběh pokračuje dál.

Během staletí se filozofie především snažila nacházet pravdy, které by sloužily jako důkazy nesmrtelnosti. Platonova doktrína o věčných a neměnných idejích byla mystickou vizí, která chránila lidské hodnoty před smrtelností. Kočky takové výmysly nepotřebují. O smrti nepřemýšlí, i když se zdá, jako by věděly, kdy nastane jejich čas. I kdyby filozofii rozuměly, neměla by pro ně žádný přínos.

Existovalo hned několik filozofů, kteří uznali, že se od koček můžeme něčemu přiučit. Německý filozof devatenáctého století Arthur Schopenhauer (narozen roku 1788) byl známý tím, že miloval pudly. Ve stáří choval několik párů těchto psů po sobě a pokaždé jim dával stejná jména – Atma a Butz. Měl také nejméně jednoho kočičího společníka. Když v roce 1860 zemřel následkem selhání srdce, nalezli ho doma na gauči vedle bezejmenné kočky.

Schopenhauer využíval své mazlíčky jako důkaz teorie, v níž tvrdí, že individualita je pouhou iluzí. Lidé se chápou jako samostatná individua a automaticky tak smýšlí i o kočkách. To byl podle něj omyl. Kočky i lidé jsou totiž příklady platonické formy, archetypu, který se objevuje v mnoha dalších podobách. Každý zdánlivý jedinec je tedy v podstatě pomíjivým ztělesněním fundamentální a nesmrtelné vůle k životu. Pouze tato vůle podle Schopenhauera opravdu existuje.

Tuto teorii popisuje v knize Svět jako vůle a představa:

Mnozí mě budou mít jistě za blázna, když jim povím, že ta kočka, která si právě hraje na dvoře, je stále tou samou kočkou, jež tam skákala a pobíhala tři sta let zpátky. Podle mě je však stejně absurdní domnívat se, že je tato kočka skrz naskrz a od základu úplně jiná než její třísetletá předchůdkyně. (…) V jistém smyslu je samozřejmě pravda, že každý jedinec představuje samostatnou bytost. (…) V jiném smyslu to ale pravda není, obzvlášť chápeme-li realitu výlučně jako náležitost permanentních forem věcí, idejí, které Platon vnímal tak jasně, že se staly jeho stěžejní myšlenkou.[2]

Schopenhauer chápal kočky jako pomíjivé stíny „Věčné kočky“ a jeho pohled má jisté kouzlo. Nicméně když vzpomínám na kočky, které jsem znal, nevybaví se mi předně to, co měly společného, ale naopak to, čím se od sebe lišily. Některé kočky rády odpočívají a rozjímají, jiné by si pořád hrály; některé jsou ostražité, jiné do všeho skáčou po hlavě; některé kočky jsou mírné a tiché, jiné jsou asertivní a vždycky se ozvou. Každá má své vlastní chutě, zvyky a osobnost.

Kočky mají povahu, která je odlišuje od ostatních bytostí a neméně tak i od nás. Povaha koček a čemu se z ní můžeme přiučit, je předmětem této knihy. Nikdo, kdo s kočkami chvíli žil, by netvrdil, že jsou všechny zaměnitelným příkladem jediného typu. Každá kočka je zřetelně „svá“ a často mnohem osobitější než mnozí lidé.

I tak byl však Schopenhauer ve svém pohledu na zvířata humánnější než někteří z dalších předních filozofů. René Descartes (1596–1650) prý podle některých záznamů vyhodil kočku z okna, aby demonstroval, že zvířata nejsou schopna vědomého vnímání. Jeho závěr byl takový, že vyděšené skřeky kočky byly pouze mechanickou reakcí. Descartes také prováděl pokusy na psech. Jednoho mlátil bičem během poslechu houslí, aby zjistil, jestli se začne tohoto zvuku bát, což se také stalo.

Descartes ustálil tvrzení: „Myslím, tedy jsem.“ Tím v podstatě prohlásil, že základem lidské bytosti je mysl, která se náhodou objevila v hmotném organismu. Svou filozofii chtěl zakládat na metodickém pochybování. Nenapadlo ho však zpochybnit křesťanskou ortodoxní myšlenku, která zvířatům odpírá duši, a tak v ní pokračoval i ve vlastní racionalistické filozofii. Descartes své pokusy chápal jako důkaz toho, že zvířata jsou jen necitelné stroje. Jeho pokusy ve skutečnosti spíše dokazují, že lidské chování může být mnohem absurdnější než to zvířecí.

Schopnost vědomého vnímání se může objevit u různých živých bytostí. Jedna větev přirozeného výběru vedla k člověku, druhá zase k chobotnici. Ani v jednom případě nešlo o předem určený sled událostí. Evoluce nesměřuje ke stále vyšším formám uvědomělého života. Vědomí se u myslících organismů náhodně objevuje a zase mizí.[3] Podle transhumanistů dvacátého prvního století míří evoluce k vývoji plně uvědomělé kosmické mysli. Takové názory vychází z tradice teosofie, okultismu a spiritualismu devatenáctého století.[4] Ani jeden z těchto směrů nepracuje s Darwinovou teorií. Lidská schopnost vědomého myšlení může být z pohledu evoluce jen jednorázová šťastná náhoda.[5]

Možná to zní jako ponurý závěr. Proč je pro nás ale schopnost sebeuvědomění tak důležitá? Myslím, že jde o přeceňovaný koncept. Různobarevný svět, na kterém se nepravidelně objevují bytosti schopné částečného sebeuvědomění, je přece mnohem zajímavější a hodnotnější než svět, který se koupe v záři vlastního nehybného obrazu.

Vědomí zaměřené samo na sebe nám stojí v cestě za spokojeným životem. Sebevědomí rozpoltilo lidskou mysl v bolestivé snaze zpřístupnit ty části, které jsou našemu vědomí nedostupné. V otázkách o smyslu života kypí potlačená bolest. Kočičí mysl je na rozdíl od té lidské celistvá a jednotná. Kočky nemají potřebu zkoumat vlastní život, protože nepochybují o jeho hodnotě. Lidská nesmělost je zdrojem věčného neklidu, který se filozofie marně snaží utišit.

Anti-filozof a milovník koček: Michel de Montaigne

Michel de Montaigne (1533–92) prokázal jasnější pochopení kočičí povahy i limitů filozofie. Napsal: „Když si hraji se svou kočkou, jak mohu vědět, že trávím čas já s ní, ne ona se mnou?“[6]

Montaigne je často popisován jako zakladatel moderního humanismu, myšlenkového směru, který se snaží odpoutat od jakékoliv představy Boha. K lidstvu byl však stejně skeptický jako k Bohu. „Člověk je tou nejbídnější a nejkřehčí bytostí,“ napsal, „která navíc snadno podléhá pýše.“ Při studiu filozofie nenarazil na jedinou odpověď na otázku „jak správně žít“, která by dokázala nahradit přirozenou moudrost zvířat. „Pro zvířata jsme dost možná stejně tupými bestiemi, jakými jsou ona pro nás.“[7] Některá zvířata podle něj přirozeně rozuměla tomu, jak žít, lépe než lidé. Zde se Montaigne výrazně odchyluje od křesťanské víry a hlavních tradic západní filozofie.

Být skeptikem v jeho době mělo svá rizika. Podobně jako v dalších evropských státech i ve Francii bujely náboženské války. Montaigne byl do nepokojů zatažen poté, co svého otce vystřídal na postu starosty města Bordeaux. Fungoval tak jako prostředník mezi válčícími katolíky a protestanty až do roku 1570, kdy se před světem ukryl do ticha své pracovny. V rodinné linii Montaigne byli i Marranos – židé původem z Pyrenejí, kteří byli v důsledku perzekucí během inkvizice přinuceni konvertovat ke křesťanství. Svými texty na podporu křesťanství se chtěl možná uchránit před represí, kterou jeho příbuzní trpěli. Zároveň spadá do tradice myslitelů, kteří byli otevření víře, protože zpochybňovali rozum.

V patnáctém století objevuje Evropa skepticismus starořeckých filozofů. Montaigne byl ovlivněn myšlenkami jeho nejradikálnější odnože, pyrrhonismu nazvaného podle Pyrrhona z Élidy (cca 360 – cca 270 př. n. l.). Ten cestoval s armádou Alexandra Velikého až do Indie, kde údajně studoval u gymnosofistů („nahých filozofů“) a jogínů. Možná právě od těchto filozofů převzal Pyrrhon přesvědčení, že cílem filozofie by měla být ataraxie, termín značící ideál duševního klidu, který nejspíš použil jako první právě on. Skeptický filozof se nezabývá vírou či nevírou, a tak je ochráněn před vnitřním nepokojem.

Montaigne si toho z pyrrhonismu odnesl mnoho. Trámy věže, kam se na sklonku života ukryl, popsal citáty Pyrrhonova následovníka, lékaře a filozofa Sexta Empirika (cca 160–210 n. l.), autora knihy Outlines of Pyrrhonism (Náčrt pyrrhonství), který pyrrhonskou skepsi shrnul následovně:

Kauzálním principem skepticismu je naděje v nastolený klid. Muži talentu znepokojení anomáliemi světa, nevědouce čemu věřit, přišli, aby zjistili, co je pravda a co lež, věříce, že jim tato odpověď přinese duševní mír.[8]

Montaigne však pochyboval, jestli filozofie, a to i ta pyrrhonská, vůbec dokáže utišit nepokoj lidské mysli. Ve spoustě esejí – termín pocházející z francouzského essais, tedy „pokusy“ či „zkoušky“, který Montaigne zavedl – využívá pyrrhonismu k podpoře víry.

Podle Pyrrhona není nic jistě známo. Jak píše Montaigne: „Člověka sužuje příšerný mor: víra, že něco ví.“[9] Pyrrhonovi následovníci se učili spoléhat na přírodu více než na dohady a principy. Pokud je tedy rozum bezmocný, proč nepřijmout mystiku náboženství?

Společným cílem všech tří hlavních filozofických škol staré Evropy – stoicismu, epikureismu a skepticismu – byl stav duševního klidu. Filozofie sloužila jako prášek na uklidnění a při pravidelném užívání se měla dostavit ataraxie. Závěrečnou metou filozofování měl být mír. Montaigne ale tyto naděje nesdílel: „Všichni filozofové všech skupin se shodují na jedné věci, a sice že nejvyšší dobro tkví v míru duše i těla. Kde ale takový mír najít? (…) Nám lidem byl přidělen vítr a dým.“[10]

Montaigne byl skeptičtější než ti nejradikálnější pyrrhonisté. Nevěřil, že by filozofie mohla vyléčit neklid lidské duše. Filozofie nás může nanejvýš vyléčit z filozofování. Podobně jako Ludwig Wittgenstein (1889–1951) si uvědomoval, že náš jazyk je zaneřáděn pozůstatky předešlých metafyzických systémů.[11] Aby bylo myšlení flexibilní, je třeba tyto stopy objevit a uvědomit si, že skutečnosti, které popisují, jsou pouhou fikcí. Malé dávky tohoto homeopatického léku proti filozofii – jakési anti-filozofie – nás mohou přiblížit ostatním zvířatům. Potom bychom se od těchto bytostí, které mnozí filozofové vnímali jako nám podřadné, snad i mohli něčemu přiučit.

Anti-filozofie tohoto druhu by nezačala rozumováním, ale příběhem.

Mèova cesta

Do místnosti vešla kočka, malá černá silueta na pozadí ostrého světla, které dovnitř pronikalo rámem dveří. Venku řádila válka. Bylo to ve vietnamském městě Hue v únoru roku 1968 na začátku ofenzívy Tet, severovietnamské vojenské operace proti americkému vojsku a jihovietnamským spojencům, která o pět let později vedla k opuštění země americkou armádou. V knize The Cat from Hué (Kočka z Hue), jednom z nejpůsobivějších vyprávění o válce, popisuje John (Jack) Laurence, novinář televize CBS, město a jeho atmosféru:

Hue představovalo válku ve své nejhrozivější podobě. Tentokrát tam zuřila městská bitva dvou ozbrojených skupin, vesměs nezletilých puberťáků. Oba klany sem právě dorazily a hodlaly si to tu přivlastnit. Pouliční boje byly rychlé, krvavé a nelítostné. Neexistovala žádná pravidla. Zabíjeli bezmyšlenkovitě. Životy zhasínaly jako svíce. (…) Dravější a silnější gang nakonec vyhnal druhou skupinu ven a shrábnul to, co zbylo. Poražení odklopýtali se svými oběťmi. Přežili, aby mohli další den bojovat znovu. Vítězové získali ruiny. A tak to v Hue chodilo pořád dokola.[12]

Jak se tmavá silueta pomalu plížila do pokoje, bylo znát, že je to ještě kotě. Možná tak osm týdnů staré, dost malé na to, aby se Laurencovi vešlo do dlaně. Bylo vyhublé a špinavé, srst mělo slepenou a mastnou. Zvedlo čumáček a zachytilo vůni jídla z armádní plechovky, kterou americký novinář zrovna otevřel. Zkusil na kotě promluvit vietnamsky, ale to se na něj zadívalo jako na šílence. Nabídl mu malé sousto jídla. Kotě se k němu přiblížilo, ale jídla se nedotklo. Nechal tam to sousto ležet, odešel a na druhý den se vrátil. Kotě se objevilo ve dveřích, prohlédlo si místnost a vykročilo směrem k němu. Opatrně mu očuchalo prsty ruky, kterou k němu novinář natáhl. Už mu zbývala poslední plechovka s nápisem „hovězí plátky“. Otevřel ji, prsty z ní pár kousků nabral a nabídl kotěti. Hladově se pustilo do jídla a bez kousání polykalo plátky vařeného masa. Po jídle vzal do ruky ručník, namočil ho vodou z polní lahve, kotě si přidržel a vytřel mu všechnu špínu a blechy z uší. Otřel mu špinavou tlamičku, bradu i vousky. Nebránilo se. Když bylo čištění u konce, začalo si olizovat srst na přední pacce a omývat si obličej. Potom se přiblížilo k Američanovi a olízlo mu hřbet ruky.

V tu chvíli přijel džíp a Jack si uvědomil, že je na cestě domů. Vložil si kotě do kapsy, a tak začalo během letu helikoptérou z Hue do Danangu přátelství člověka a zvířete. V novém městě žilo kotě pojmenované Mèo (vyslovováno jako mejo) spolu s novináři a denně dostávalo čtyři až pět vydatných porcí žrádla. V helikoptéře Mèo protrhl kapsu Jackovy bundy a skoro mu utekl. Prozkoumal pilotní kabinu a vyšplhal se nahoru po pilotových pásech. Když se potom vydali do Saigonu, Mèo už cestoval v krabici, kde měl svou deku a hračky. Nemohl tentokrát pobíhat po letadle a celou cestu mňoukal jako divý. Ubytovali se společně v hotelu, kde na Mèa čekala dlouho odmítaná koupel. Jeho zdánlivě černá srst se ukázala býti nedobrovolným převlekem, ze kterého se vyloupl kříženec siamské kočky s červenými odznaky a průzračně modrýma očima.

Na hotelu dostával Mèo čtyřikrát denně nažrat, většinou zbylé rybí hlavy a rýži z kuchyně. I tak se však vydával do ostatních pokojů a hledal, co by snědl. Často skákal na okenní římsu, kde celé hodiny polehával. Zcela ostražitý, ale téměř nehybný sledoval očima pohyby lidí, světel a vozidel dole na ulici. Američtí novináři se naučili snášet válku tím, že kouřili omamné látky, pili a potom odpadli do neklidného spánku, ze kterého je budily noční můry. Někdy odjeli na nějaký čas domů, aby si odpočinuli, ale válka je pronásledovala i tam a dál jim rušila spaní. Zdálo se, jako by Mèo „rozuměl tomu, co se dělo, lépe než kdokoliv z nás, kteří jsme přišli zvenku. (…) To mu dodávalo svobodu v zajetí. Když tak seděl v otevřeném okně zahalen jemným cigaretovým dýmem, byly Mèovy oči hluboké, modré a tajemné jako Jihočínské moře“.[13]

Mèo spával v bunkru, který si sám vytvořil. Vykousal díru do krabice tak akorát velkou, aby se skrz ni protáhl dovnitř. Zabralo mu to asi týden. Brzy získal přesilu nad dobrým tuctem divokých koček, které žily v okolí hotelu, a ty se mu začaly vyhýbat. Zahrada a hotelové pokoje se staly jeho loveckým teritoriem. Lovil ještěrky, holuby, hmyz, hady a dost možná ulovil také páva, který jednoho dne záhadně zmizel. Jeho zoubky teď byly ostré jako dýky. Stal se z něj „malý, bílý lovec, rozený zabiják číhající na další kořist“.[14] Kromě vietnamských hotelových zaměstnanců, kteří ho chodili krmit, byl ke všem nepřátelský, obzvlášť pokud šlo o Američany. „Zdálo se, jako by k lidem cítil odpor. (…) Držel se v ústraní, izolovaný od ostatních. Byl nepřátelský vůči všem kromě Vietnamců. Divoké a zlomyslné zvíře, neobyčejně nevyzpytatelná a tajemná kočka.“[15]

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kočičí filozofie.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.