Being Human

How our biology shaped world history

© Lewis Dartnell 2023

Být člověkem

Jak naše biologie ovlivnila historii

Lewis Dartnell

Odpovědná redaktorka: Gabriela Boška

Překlad: Mgr. Radomír Beneš

Výroba e-knihy: Lenka Pavlisová

Obálka: Lenka Pavlisová

Copyright © ZONER a.s.

Vydání první v roce 2024. Všechna práva vyhrazena.

Zoner Press

Katalogové číslo: ZRE2325

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být reprodukována ani distribuována žádným způsobem ani prostředkem, ani reprodukována v databázi či na jiném záznamovém prostředku či v jiném systému bez výslovného svolení vydavatele s výjimkou zveřejnění krátkých částí textu pro potřeby recenzí.

Dotazy týkající se distribuce směřujte na:

Zoner Press

ZONER a.s.

Nové sady 18, 602 00 Brno

tel.: 532 190 883

e-mail: knihy@zoner.cz

www.zonerpress.cz

www.facebook.com/Zonerpress

www.instagram.com/zoner_press_brno/

ISBN epub: 978-80-7413-627-6

ISBN mobi: 978-80-7413-628-3

Pro Davinu a Sebastiana

Úvod

Historie nemá smysl bez prehistorie a prehistorie nemá smysl bez biologie.

—Edward O. Wilson, „The Social Conquest of Earth“

Lidé jsou mimořádně inteligentním a schopným druhem opic. Naše složité mozky jsou evolučním zázrakem a naše těla opravdovými divy techniky. Fyziologie je přizpůsobena efektivnímu běhu na dlouhé vzdálenosti, rukama elegantně manipulujeme a vyrábíme různorodé předměty, zatímco hrdlo a ústa nám umožňují vydávat pestrou paletu zvuků. Jsme bravurní komunikátoři používající nesčetné formy jazyka, díky kterým jsme schopni předávat si vše od fyzických pokynů až po abstraktní pojmy a koordinovat se v týmech i širších společenstvích. Učíme se jeden od druhého, od svých rodičů a vrstevníků, takže žádná nová generace nemusí začínat takříkajíc od nuly. Naše kultura je kumulativní, což znamená, že své schopnosti shromažďujeme v průběhu času. Od řemeslnických mistrů vyrábějících kamenné nástroje jsme se propracovali k ovládnutí technologií, jako jsou superpočítače a vesmírné lodě.

Současně jsme však tvorové hluboce chybující, a to jak fyzicky, tak i duševně. Lidé prostě v mnoha ohledech nefungují právě nejlépe.

Co mají společného američtí prezidenti George W. Bush a Ronald Reagan s herečkami Elizabeth Taylor a Halle Berry? Všichni čtyři se málem udusili jídlem (preclíkem, arašídem, kuřecí kostí a fíkem). Ostatně udušení je dnes třetí nejčastější příčinou úmrtí v domácím prostředí. Ve srovnání s jakýmkoli jiným živočišným druhem se zdá, že v klíčové dovednosti jíst tak, abychom se nechtěně nezabili, jsme neschopní, až to bere dech (a to doslova). Dýchací a trávicí soustavy všech savců mají společný krátký úsek trubice a v něm hrtanovou příklopku, zvanou epiglottis, která při polykání uzavírá průdušnici. Během vývoje však u lidí došlo ke změnám v hrdle, které nám umožnily vytvářet složité zvuky a verbálně tak komunikovat. Náš hrtan se v průběhu evoluce posunul o něco výše a změnil svoji strukturu, čímž se zvýšila i naše kontrola nad tvorbou zvuků. S přestavbou lidského hrdla však také výrazně stoupla pravděpodobnost, že potrava v průdušnici uvízne. I sám Darwin poznamenal: „Každý kousek potravy a kapka nápoje, jež spolkneme, putuje nad ústím průdušnice, přičemž hrozí, že propadne do plic.“

To je jen jedna z řady konstrukčních chyb v architektuře lidského těla. Vyvinuli jsme se tak, že chodíme vzpřímeně, ale tento postoj velmi zatěžuje naše kolena a většinu z nás během života postihnou bolesti zad. V našich zápěstních a hlezenních kloubech najdeme zakrnělé kosti, které omezují náš pohyb a kvůli nimž jsme náchylnější k různým vymknutím a podvrtnutím. Máme řadu nervů procházejících tělem po absurdně dlouhých a nepřímých cestách a také svaly, které už dávno nepotřebujeme (například ty, které zvířata používají ke kroucení ušima). Naše sítnice, tedy vrstva v zadní části oka citlivá na světlo, je situovaná vzhůru nohama, takže nám ve vidění vznikají slepé skvrny. Spousta dalších chyb se týká biochemie a DNA – např. nefunkční geny s poškozenými informacemi –, což kupříkladu znamená, že k získání živin potřebných k přežití musíme jíst daleko pestřejší stravu než téměř všichni ostatní živočichové. Za dokonale racionálně uvažující stroj nelze označit ani náš mozek, který je plný kognitivních závad a chyb. A také jsme náchylní k závislostem, které nás vedou k patologickému, v některých případech až sebedestruktivnímu chování.

Mnohé z těchto nedostatků jsou výsledkem evolučních kompromisů. Pokud je třeba, aby určitý gen nebo anatomická struktura splňovaly několik protichůdných požadavků současně, nelze žádnou funkci dokonale optimalizovat. Naše hrdlo a ústa musí být vhodné nejen k dýchání a přijímání potravy, ale také k artikulování. Mozek musí rozhodovat o přežití ve složitém a nepředvídatelném prostředí, přičemž tak musí činit s neúplnými informacemi, a hlavně velmi rychle. Je zřejmé, že cílem evoluce není dokonalost, ale pouhá dostatečnost.

A co víc, evoluce se při řešení nových životních podmínek a problémů omezuje jen na úpravu již existujících postupů. Nemůže se vrátit k rýsovacímu prknu a navrhnout vše od nuly. Proto se člověk z evoluční historie vynořil jako palimpsest překrývajících se návrhů. Každá nová adaptace pouze staví na tom nebo upravuje to, co již existovalo. Vezměme si například páteř, která není koncipovaná pro vzpřímený postoj s velkou hlavou, ale musíme si s ní vystačit, protože nic lepšího nám naši předkové, kteří chodili po čtyřech, nezanechali.

Být člověkem znamená být souhrnem všech lidských schopností a chyb. Jsme tedy tím, co z nás dělají naše nedostatky i vlohy. A v rovnováze mezi nimi se odjakživa odehrával příběh lidských dějin.

Opustili jsme evoluční kolébku v Africe, abychom se stali nejrozšířenějším suchozemským živočišným druhem na planetě. Zhruba před deseti tisíciletími jsme se naučili domestikovat divoké rostliny a zvířata a vynalezli jsme zemědělství, díky čemuž mohly vznikat stále složitější společenské organizace: města, civilizace, říše. A v celé této ohromující šíři času, v dobách růstu i stagnace, pokroku a regrese, spolupráce a konfliktů, otroctví i rovnoprávnosti, obchodování a plenění, invazí i revolucí, epidemií a válek – během všech těchto historických zvratů a pozdvižení přetrvávala jediná konstanta – my. Dnešní člověk je téměř ve všech klíčových aspektech fyziologie a psychologie v podstatě stejný jako jeho předkové žijící v Africe před 100 000 lety. Napříč kulturami celého světa sice existuje úžasná rozmanitost věr, zvyků a tradic, stejně jako nesčetné rozdíly v našem vzhledu a významnější genetické odchylky, ale jinak jsme všichni stejní. Základní aspekty toho, co znamená být člověkem, tedy jakýsi hardware našich těl a software naší mysli, se nezměnily.

V této knize se chci ponořit do historie lidstva a prozkoumat, jak se naše základní člověčenství projevovalo v různých kulturách, společnostech a civilizacích. Jaké různé zvláštnosti naší genetiky, biochemie, anatomie, fyziologie a psychologie vypluly na povrch a jaké to mělo důsledky – nejen z hlediska jednotlivých, byť významných událostí, ale i z pohledu zastřešujících konstant a dlouhodobých trendů světových dějin.

Vedle zvláštností našeho lidství se podíváme na to, co mají naše těla a chování společného s ostatními zvířaty. Velká část naší vytříbené kultury a společnosti totiž není ničím jiným než tenkou slupkou překrývající vrozenou animálnost. Od ostatních zvířat se často nijak nelišíme, zejména dojde-li na soupeření o zdroje a sex nebo na snahu vytvořit svým dětem co nejlepší životní podmínky. Tyto prvotní pudy se v historii projevovaly ve všem, od našich rodových struktur až po snahu královských dynastií udržet své pokrevní linie pod kontrolou. Seznámíme se s nejnovějšími výzkumy v oblasti antropologie a sociologie a zjistíme, kolik aspektů našeho každodenního života má hluboké kořeny v naší biologii.

Mnohé potřeby a omezení našeho těla jsou zřejmé. Můžeme přežít jen v určitém teplotním rozmezí a schopnost našich plic získávat kyslík ze vzduchu zase limituje, jak vysoko můžeme žít. (V současné době je nejvýše položeným trvalým sídlem městečko La Rinconada v peruánských Andách s nadmořskou výškou 5 100 metrů.) Nutnost stálého příjmu tekutin a živin k přežití určuje prostředí, ve kterém se můžeme trvale usadit. Naše neschopnost pít mořskou vodu kdysi značně omezovala oceánské plavby, tehdy plně závislé na zásobách sladké vody. Náš životní cyklus s dlouhým obdobím vývoje před dosažením pohlavní dospělosti určuje, jak rychle se můžeme rozmnožovat a zvětšovat své populace. Naše těla jsou náchylná k napadení mikroskopickými organismy a jinými parazity, což může mít fatální následky. Síla, kterou mohou naše svaly vyvinout, omezuje výsledky naší manuální práce, což nás postupně přimělo k zapřahání tažných zvířat, jako jsou vůl, velbloud a kůň, stejně jako k rozvoji technologií. A naše potřeba spánku diktuje akční cykly celé naší společnosti.

Vlastnosti našich těl však ovlivnily kulturní vývoj člověka – naše zvyky, chování a dovednosti, které se od sebe navzájem učíme – i daleko jemnějšími způsoby.

Všechny mluvené jazyky používají složité sekvence zvuků, které vznikají v horních cestách dýchacích – vydechovaný vzduch projde přes hlasivky a zvuk vytvořený jejich vibracemi pak upravujeme v hrdle a ústech, respektive na jazyku a rtech. Tato důmyslná schopnost vokalizace se považuje za jednu z charakteristických vlastností našeho druhu.

Řeč se skládá z řady otevřených zvuků, přesněji samohlásek – jako a, e, i, o, u – střídaných početnější škálou souhlásek, které se všechny nazývají fonémy. Souhláskové fonémy mohou vznikat nejrůznějšími způsoby: explozivním uvolněním vzduchu pro „p“ nebo „t“; frikativním omezením proudu vzduchu v ústech v případě „f“ nebo „s“; stálým prouděním vzduchu po stranách jazyka u „l“; či nazální rezonancí pro „n“. Všechny světové jazyky se skládají z přibližně 90 různých hlásek, i když většina jich nepoužívá více než polovinu; například angličtina se skládá z asi 44 samostatných fonémů, zatímco čeština jich rozeznává 39 (pozn. překladatele). Zdaleka nejčastější souhláskou v lidské řeči je „m“, jehož tvorba se zdá být nejjednodušší. Používá se v 95 % z celkových 450 jazyků, které podrobně zkoumá americká databáze fonologických segmentů UCLA (UPSID) – od abiponštiny po zuni (a včetně mlaskavek). Tento rozšířený foném vzniká přiblížením obou rtů k sobě při současném vypuštění vzduchu nosem a je podobný mlaskavému zvuku šimpanzů či dalších primátů. Tímto fonémem začíná slovo, které ve svém životě vyslovilo více než 5 miliard z nás jako první: jazyková varianta slova „máma“. Ve všech řečech na světě tak převládají zvuky, které se nám vydávají nejsnáze – podle konkrétních anatomických omezení.

Některé vlastnosti našich těl neovlivňují jen to, čeho jsme schopni fyzicky, ale i způsob, jakým přemýšlíme o světě. Skutečnost, že máme na každé ruce a noze pět prstů – tedy že jsme pětiprstí –, je evoluční náhodou, která se u našich rybám podobných prapředků ustálila asi před 350 miliony let (sdílejí ji všichni ostatní čtyřnozí obratlovci, od krokodýlů přes ptáky až po delfíny). Pět prstů se mimo jiného odráží i v našem pojetí čísel a numerických výpočtech. Obecně využíváme deset číslic, což je i důvod, proč většina starověkých kultur na celém světě používala nějakou formu desítkové soustavy. 1 Uvažujeme v kulatých číslech v řádu desítek, stovek nebo tisíců – nikoli v násobcích, řekněme 6, 36 a 216, jak bychom zřejmě činili, pokud bychom byli trojprstí. V 5. století n. l. se v rámci indo-arabské číselné soustavy vyvinul tzv. poziční zápis čísel, z něhož následně vznikla i moderní dekadická číselná soustava, respektive metrická soustava používaná pro měření. Celá naše koncepce matematiky tak vychází z počtu prstů, které nám vyrůstají z předních končetin.

S našimi anatomickými rysy jsou neoddělitelně spjaty i další aspekty světa, který jsme si vytvořili. Úder sekundy zhruba odpovídá naší klidové tepové frekvenci, coul je míra odrážející tloušťku lidského palce a v případě míle, která se definovala jako tisíc římských kroků, jde o výsledek spojení desítkové soustavy a délky lidského kroku.

Uvidíme však, že to nebyly jen fyzické rysy, co v našem světě zanechalo nesmazatelné stopy. Lidskou kulturu také do značné míry ovlivnily vyvinuté psychologické mechanismy a predispozice. Mnohé z nich jsou tak zakořeněné v našem každodenním životě, že máme tendenci jejich biologický původ přehlížet. Například je nám vlastní silný sklon ke stádnímu chování – přizpůsobujeme se lidem v naší komunitě tím, že je kopírujeme. Z evolučního hlediska to má své opodstatnění. V divoké přírodě plné nebezpečí bývá jistější následovat ostatní, i když nejsme přesvědčeni, že takový postup bude nejlepší. Jednání na vlastní pěst totiž přináší daleko větší riziko. Často neradi vyčníváme ze skupiny, jakkoliv jsme si jisti tím, že máme pravdu. Takové stádní chování je způsobem společného získávání informací – ostatní mohou vědět něco, co my ne –, a proto může sloužit jako rozhodovací nástroj, který nám dává možnost ušetřit čas či kognitivní úsilí, jež bychom jinak museli vynaložit, kdybychom vše řešili sami. Když například procházíme neznámým městem a hledáme dobré místo na večeři, přirozeně nás to táhne do rušné restaurace, nikoliv do prázdného podniku v sousedství.

Tendence k stádnímu chování byla odedávna příčinou náhlých módních trendů. Ovlivňuje i způsob přejímání dalších kulturních norem, náboženských názorů nebo politických preferencí. Současně však destabilizuje trhy a finanční systémy. Například internetová horečka z konce 90. let 20. století vznikla tím, že se investoři předháněli v podpoře internetových společností, přestože mnohé z nich nebyly finančně zdravé. Investoři následovali jeden druhého v domnění, že ti druzí mají spolehlivější odhad, nebo prostě jen nechtěli zůstat pozadu. Tato investorská honička nakonec skončila razantním propadem akcií po roce 2000. Podobné spekulativní bubliny se v historii opakovaly již od nizozemské „tulipánové mánie“ v první polovině 17. století, přičemž stejné stádní chování stojí i za moderními cykly rozmachu a krachu, jaké například zmítají trhy kryptoměn.

Tato kniha je třetí z trilogie titulů – každý z nich lze číst samostatně –, ve které se opět zabývám dějinami a procesem utváření našeho moderního světa, leč z jiného úhlu. První z trojice, „The Knowledge: How to Rebuild Our World from Scratch“ (Vědomosti: Jak znovu vybudovat náš svět od základů), přináší návod, jak co nejrychleji restartovat civilizaci po apokalyptických událostech. Skrze představu ztráty všeho, co dnes považujeme za samozřejmost, nahlíží do zákulisí moderního světa, zkoumá, jak funguje, a popisuje, jak různé objevy a vynálezy umožnily pokrok lidstva. Druhý titul má název „Origins: How the Earth Shaped Human History“ (Počátky: Jak Země utvářela lidské dějiny). Přibližuje a zkoumá, jak zásadně vlastnosti naší planety – od tektoniky litosférických desek po klimatická pásma, od nerostných zdrojů po cirkulaci atmosféry – ovlivňují člověka a jeho historii. Kniha sleduje naše dějiny od okamžiku, kdy se v obří příkopové propadlině Východoafrického riftu zrodil člověk, přes tisíciletí vzestupů a pádů civilizací a říší až do moderního světa, přičemž ukazuje, jak výrazný otisk přírody můžeme rozeznat i v dnešní politice.

Tento směr zkoumání chci rozšířit i v knize, kterou právě držíte, ale hodlám se zde zaměřit na nás, na lidský příběh z pohledu biologie a podstaty toho, co znamená být člověkem. Jsem vzděláním biolog, a tak pro mě tato kniha představuje jakýsi návrat domů. Doufám, že se mi podaří odhalit mnohé, často velmi překvapivé způsoby, jakými přirozené aspekty naší anatomie, genetiky, biochemie a psychologie ovlivnily historii lidstva.

Budeme zkoumat, jak se v důsledku naší nepředvídatelné evoluce vyvinula romantická láska a lidská rodina a jak se manželství stalo politickým nástrojem vládnoucích dynastií. Proč měly evropské královské rodiny problémy s reprodukcí a jak tento problém řešily jiné světové dynastie – a vytvořily tak sterilní vojáky podobné těm v mravenčích koloniích.

Podrobně se podíváme na to, jaké klíčové role sehrála v dějinách světa naše zranitelnost vůči infekčním chorobám. Jak se endemická onemocnění podepsala na politickém sjednocení Anglie a Skotska a jak pomohla takřka přes noc zdvojnásobit velikost Spojených států. Jak epidemie přispěly k šíření kdysi obskurního náboženství a předznamenaly úpadek feudalismu a také jak podnítily transatlantický obchod s africkými otroky.

Základní rysy lidských populací, jako je rychlost růstu a rovnováha mezi pohlavími, mohou mít dalekosáhlé důsledky a my se budeme dopady těchto demografických sil zabývat. Objevíme způsoby, jak posunout stav našeho vědomí, a podíváme se, jak psychoaktivní látky ovlivnily naši mysl a změnily svět. Budeme zkoumat, jak se z alkoholu stalo opojné mazivo společnosti, co stojí za povzbuzujícími účinky čaje a kávy, povíme si o návykovosti tabáku a také o tom, jak se mák proměnil v nástroj imperiální poroby.

Chyby v našem genetickém kódu měly na lidstvo vždy zásadní vliv. Uvidíme, jak katastrofálně dopadla vzácná mutace zjištěná u královny Viktorie na vládnoucí dynastie v Evropě o 100 let později a do jaké míry se podílela na ruské revoluci. Také přijde řeč na zaniklý gen sdílený celým lidstvem, který sehrál rozhodující roli v éře plachetnic a nechtěně vedl ke vzniku nejznámější zločinecké organizace na světě.

Nakonec prozkoumáme dalekosáhlé důsledky chyb v našem mentálním naprogramování. Jaké konkrétní kognitivní zkreslení ovlivnilo Kolumba, stalo se významným faktorem vedoucím k invazi do Iráku o půl tisíciletí později a dnes se skrývá za problémem politické polarizace? Které další mentální chyby vedly ke katastrofálnímu útoku lehké brigády v krymské válce a dnes pronásledují mezinárodní obchodní jednání a územní spory, jako ten mezi Izraelem a Palestinou?

Začněme však zkoumáním naší evoluce a hledáním odpovědí na dvě zásadní otázky. Proč jsme nejprve museli ochočit sami sebe a až poté mohli kultivovat rostliny a domestikovat zvířata a položit tak základy zemědělství a celé naší civilizace? Zkusme též odhalit, jak se lidé propracovali k harmonickému soužití ve stále větších populacích a naučili se úspěšně spolupracovat.

1 Existovaly však i výjimky. Například staří Sumerové používali kombinaci desítkové a šedesátkové soustavy (která je v mnoha směrech užitečná, protože číslo 60 má mnoho dělitelů), což je také důvod, proč dodnes rozdělujeme hodinu na 60 minut a minutu na 60 sekund a proč je v kruhu 360 stupňů.

1. kapitola

Software pro civilizaci

Zdá se, že k ničemu nás příroda nevede tolik jako
ke společnosti.

—Michel de Montaigne, „O přátelství“

Život ve skupině má pro živočichy mnoho výhod. Snáze si hledají partnera, při lovu ve smečce jsou úspěšnější a větší počet jim také přináší bezpečí a ochranu před predátory. Ve srovnání se stády pakoňů nebo hejny ryb jsou však lidská společenství mnohem složitější. Máme úžasný sklon ke spolupráci. Klíčem k lidskému úspěchu není jen šikovnost při používání nástrojů, jíž jsme dosáhli díky obratnosti našich rukou, ale i ochota nabídnout pomocnou ruku, i když se třeba nejedná o příbuzného nebo je nepravděpodobné, že se s daným člověkem ještě někdy setkáme. Jak píše Nichola Raihani ve své vynikající knize „The Social Instinct“ (Společenský instinkt): „Spolupráce je superschopností našeho druhu, důvodem, proč lidé dokázali nejen přežít, ale i prosperovat téměř ve všech prostředích na Zemi.“ Navzájem se učíme dovednostem a vyměňujeme si informace, na které bychom sami za celý život nepřišli. Tento proces kulturního učení umožňuje šíření nových schopností nejen v rámci stávající populace, ale i kumulativně napříč generacemi.

V této kapitole pohlédneme na dva hlavní vývojové trendy v lidské evoluci, které se ukázaly být klíčovým předpokladem pro naši schopnost vytvářet složité, převážně mírumilovné společnosti a spolupracovat na obrovských projektech, které dnes nazýváme civilizacemi: 2 snížení reaktivní agrese a vývoj sociálního softwaru v našich mozcích, který umožňuje bezkonkurenční úroveň spolupráce.

ZKROCENÍ SEBE SAMA

Bylo by příliš zjednodušující uvažovat o agresivním chování v rámci jedné klouzavé stupnice od poddajného po násilné. Existují dvě formy lidské agrese, které se od sebe dosti liší. Reaktivní agrese neboli prudká reakce či impulzivní výpad proti bezprostřední hrozbě a proaktivní agrese, která impulzům a emocím tak výrazně nepodléhá, neboť jde o promyšlenou, předem připravenou akci mající určitý cíl. V průběhu našeho vývoje jako druhu se projevy těchto dvou forem chování posouvaly různými směry – vyvinuli jsme se tak, abychom byli velmi umírnění v té první, ale velmi zdatní ve druhé. Pokud se tedy na agresi podíváme jako na dualistický jev, nenajdeme žádný rozpor v tvrzení, že lidé mohou být stejně tak brutální jako vlídní.

Naši nejbližší žijící příbuzní, což jsou šimpanzi a bonobové, žijí ve smíšených skupinách samců a samic. Velikost jejich společenství je nestálá; přes den vznikají menší skupiny, které hledají potravu v okolí, a celá tlupa se sejde až večer, kdy se ukládají ke spánku. V delším časovém horizontu se jedinci pohybují mezi různými skupinami rozptýlenými po krajině. Například příbuzní šimpanzí samci se drží pohromadě, ale jakmile jsou dost staří na rozmnožování, páří se se samicemi ze sousedních tlup.

Pravidelné rozdělování a opětovné sestavování skupin je známé jako sociální struktura typu „fission-fusion“. V takových smíšených skupinách šimpanzů dochází běžně k výbuchům agrese a násilí. Samci obtěžují samice a navzájem o ně bojují, což se projevuje antagonismem a krutým chováním. Z nelítostných soubojů samců vzniká hierarchické uspořádání tlupy v čele s alfa samcem, který se uchyluje k násilí nebo jím vyhrožuje, aby si své postavení udržel. Šimpanzí samci také vytvářejí tlupy, v nichž hlídají hranice svého teritoria nebo útočí na území sousedních skupin. Běžně napadají, a někdy i zabíjejí samce z jiných skupin, aby rozšířili svou sféru vlivu a získali přístup ke zdrojům nebo samicím. Bonobové jsou obecně méně násilným druhem šimpanzů, ale i oni projevují agresivitu, a to jak vůči ostatním členům své skupiny, tak i ve vztahu k cizincům.

Zatímco pro šimpanze je agresivita běžnou součástí života, člověk se evolučně vydal jinou cestou. Míra fyzické agrese u ostatních primátů – dokonce i u mírumilovnějších bonobů – je více než stonásobně vyšší než u lidí. V tradičních společnostech lovců a sběračů jsou projevy reaktivního hněvu až pozoruhodně vzácné, obecné nastavení je výrazně rovnostářské a chybí zde despotický alfa samec či silná dominanční hierarchie.

Zdá se, že klíčovým prvkem lidské evoluce byl vznik koalic samců, které případné tyrany usměrňovaly nebo odstranily. Pro tento přechod v naší společenské struktuře existovaly dva klíčové faktory: jazyk a zbraně. Schopnost efektivně komunikovat umožnila jednotlivcům konspirovat a plánovat koordinovaný postup proti tyranskému vůdci a zároveň se navzájem ujišťovat o svých společných záměrech a odhodlání. Stručně řečeno, s jazykem se otevřela možnost zosnovat úspěšnou likvidaci despoty. A došlo-li nakonec k útoku, použití vrhacích zbraní, typicky kamenů nebo oštěpů, umožnilo nevystavovat jednotlivce výraznějšímu riziku fyzické újmy. Koalice tohoto typu měly vždy tendenci útočit pouze tehdy, pokud měly drtivou přesilu, a jejich šance na vítězství byly tudíž značné. Stejná vypočítavá matematika relativní síly byla v popředí zájmu každého stratéga napříč celými dějinami lidstva. Můžeme tedy směle prohlásit, že k prvnímu plánovanému zabití despoty došlo již stovky tisíc let před zavražděním římského diktátora Julia Caesara v roce 44 př. n. l.

Efektivita, s jakou mohli jednotlivci spojit své síly, aby se bezpečně postavili na odpor a svrhli agresivního despotu, vyrovnala podmínky na bojišti. Vliv jednotlivce ve společnosti se oddělil od jeho fyzické síly a opřel se spíše o sílu jeho sociálních vazeb či pověst, kterou získal na základě své štědrosti nebo podpory ostatních. Od dominantního alfa samce, který získal a následně udržel své autoritářské postavení pomocí hrubé síly a hrozby násilí vůči jakýmkoli vyzyvatelům, se moc přesunula k širší skupině, a to na základě spravedlivějšího rozdělení. Vznikl nový druh politického systému, jenž proměnil strukturu raných lidských společenství: přísná hierarchie ustoupila rovnostářštější struktuře. Snížení reaktivní agrese a zvýšení mírumilovnosti lidí položily základy pro rozvoj komplexní spolupráce a kulturního učení.

Naše schopnost vytvářet koordinovaná spojenectví, s jejichž pomocí dokážeme vyvinout plánovanou proaktivní agresi a krotit tak násilnické despoty, přinesla selekční tlak na omezení prchlivých reaktivních útoků. Na rozdíl od šimpanze v rozpuku se lidem již nevyplatilo vrhat se na soupeře, aby se dostali na vrchol. Pověst násilníka totiž znamenala riziko, že proti vám později povstane koalice protivníků. A tak se díky kolektivnímu trestání podařilo reaktivní agresi v průběhu evoluce potlačit. Dá se tedy říct, že jsme si ochočili sami sebe. 3

S postupující změnou lidské sociální struktury se daly používat jiné, mírnější sankce k udržení rovnováhy ve skupině, aniž by bylo nutné sáhnout k aktivnímu násilí. Komu začala ješitnost přerůstat přes hlavu, stal se terčem veřejného posměchu, ostudy nebo ostrakizace – tyto vzorce a rituály se ve společnostech lovců a sběračů uplatňují dodnes. Konečným odstrašujícím prostředkem nicméně zůstávala hrozba napadení koalicí těch, které by se tyran pokusil ovládnout. Schopnost komunity odstranit despotu možná nezaručuje poctivou a spravedlivou společnost, je však jejím předpokladem a do značné míry přispívá k vyrovnání dominanční hierarchie.

Horkokrevnou, reaktivní agresi se v lidské evoluční linii podařilo potlačit, nicméně promyšlená, proaktivní agrese zůstala. Překvapivé útoky jedné osady nebo vesnice na druhou bývaly motivovány snahou odstranit konkurenty nebo získat zdroje či partnery. Modernějším projevem takového chování, které se objevilo s rozvojem městských států a civilizací, je totální válka. Jedná se o skutečně vrcholný projev proaktivní agrese nařízený vládci, plánovaný stratégy a vedený generály v bitevní vřavě.

Zatímco v běžném životě není smrtící násilí společensky tolerováno, do války se jde s hlavním cílem zabít rozhodující počet nepřátel. Co však s lidmi, kteří mají k vzájemnému násilí hluboce zakořeněný odpor – biologicky zakódovanou mírumilovnost, která je výsledkem naší evoluce probíhající v rovnostářských společenských organizacích? Bez ohledu na všemožné proklamace o cti a slávě na bitevním poli, kterými se kdy vůdci zaklínali, aby své muže vyburcovali k boji za Boha, krále či vlast, se mnoha vojákům, z nichž mnozí byli zemědělci povolaní ze svých polí, myšlenka na zabití jiného člověka hnusila. Přípravy na válku tudíž vždy opanuje snaha potlačit veškeré sociální vlastnosti a sklony, jež lidstvu umožnily harmonický život ve složitých společnostech a napomohly rozvoji civilizace. A tak se vojenský výcvik zaměřuje zejména na zvyšování agresivity, aby vojáci neváhali zabíjet, zatímco propaganda usilovně pracuje na tom, aby nepřítele odlidštila.

CIVILIZACE A NÁVRAT DESPOTY

Předpokládá se, že rovnostářská společenská struktura měla po většinu historie anatomicky moderního druhu Homo sapiens převahu. Touha po osobní moci a dominanci však nikdy nevymizela. Se zavedením zemědělství a příchodem prvních civilizací pak dokonce nastaly podmínky, které vedly k opětovnému nástupu despotických svrchovaných vládců.

Ve společnosti lovců a sběračů platí, že maso z čerstvě ulovené zvěře nebo rychle se kazící rostlinné produkty, jako ovoce, nelze uchovávat a musí se spotřebovat, než se zkazí, takže má smysl se o ně podělit. Navíc skupina je v neustálém pohybu a nemá možnost hromadit zásoby.

S rozvojem zemědělství začali lidé žít v trvalých sídlech poblíž svých polí nebo pastvin. Zemědělci již nebyli omezeni na majetek, který mohli lehce převážet. A co víc, díky nadbytku potravin vyprodukovaných v době sklizně a nutnosti skladovat přebytky v sýpkách vznikly komodity, jež bylo možné hromadit. Tak se zrodila koncepce bohatství. Zemědělský přebytek umožnil stále hustší koncentraci obyvatelstva, zakládání měst a vyšší úroveň společenské organizace, což vedlo ke vzniku složitějších států a rozvoji civilizace.

Ačkoli existují důkazy, že některé populace lovců a sběračů nebyly dokonale rovnostářské a vykazovaly určitý stupeň sedentismu (pojem označující praxi komunity lidí žít delší dobu na jednom místě; usedlý způsob života; pozn. redaktorky), sociální stratifikace a specializace rolí v rámci komunity, je zřejmé, že všechny tyto charakteristiky se mnohem více rozšířily a projevily až s příchodem zemědělství.

Jednotlivci, kteří zaujali vedoucí postavení, třeba díky schopnosti sdružovat své vrstevníky ke spolupráci na společných úkolech typu výstavby a údržby zavlažovacích systémů, spravovali tuto životně důležitou infrastrukturu a mohli pro sebe hromadit další zdroje. Ti, kdo měli kontrolu nad rozdělováním cenných zásob potravin a dalšího majetku, mohli tyto zdroje zadržovat a dále posilovat svůj vliv nebo si kupovat loajalitu, díky čemuž také dokázali potlačit případné snahy o převrat nebo povstání. A díky předávání materiálního bohatství a společenského postavení z generace na generaci prostřednictvím rodinného dědictví (k čemuž se vrátíme v příští kapitole) se původně malé rozdíly ve vlastnictví zdrojů – včetně vlivu a postavení, které s ním souvisí – začaly zvětšovat. Vládci si upevňovali své postavení, přičemž privilegia a moc se začaly koncentrovat v rukou elitní třídy a společenská struktura se stále více stratifikovala. V zemědělském světě vybudovaném na zavedené infrastruktuře a městském životě neměli lidé možnost se jednoduše odstěhovat a nezbývalo jim než tyto stále autokratičtější vládce snášet.

Existující nepoměr sil dále prohlubovaly inovace v oblasti zpracování kovů a výroba bronzových zbraní, zbrojí a štítů. V dřívějších podmínkách nahrávala všeobecná dostupnost potenciálních zbraní rovnostářství – proti nepříteli se dal použít jakýkoli těžký kámen nebo špičatá větev. Pozdější výroba prvotřídních zbraní a zbroje vyžadující značnou námahu nebo vzácné a drahé suroviny vedla k posílení moci despoty. Pouze ten, kdo ovládá bohatství, si může dovolit koupit loajalitu zdatných a silných mužů a vybavit je špičkovou zbrojní technikou. Pro náhodně vytvořenou koalici jednotlivců je pak mnohem těžší tyrana odstranit. Stát se totiž často historicky definuje jako soudržné politické uspořádání, schopné udržovat v rámci svých hranic monopol na násilí, přičemž svrchovaný vládce kontroluje, kdy a kam se toto násilí zaměří.

SPOLUPRÁCE A ALTRUISMUS

Nejenže jsme změnili své agresivní chování, abychom mohli žít v míru a ve velkých skupinách, ale také jsme se stali úžasně kooperativními a nezvykle altruistickými tvory. Tyto pojmy je třeba od sebe odlišovat: zatímco altruismus přináší prospěch příjemci na úkor dárce, spolupráce bývá prospěšná pro obě strany. Spolupráce je velmi rozšířená i mezi zvířaty. Hyeny, které pracují ve smečce na lovu antilopy mnohem větší, než jsou samy, společně dosáhnou cíle, kterého by jednotlivě nikdy nedosáhly. Nicméně rozsah spolupráce, kterého jsou schopni lidé, zastiňuje podobné chování u jakéhokoli jiného živočišného druhu na planetě. Vrcholným projevem spolupráce je sama civilizace – velké skupiny lidí pracující vstříc společnému cíli.

Většina pomoci, kterou si lidé navzájem poskytují, je altruistická. Znamená to, že jeden člověk pomáhá druhému na vlastní náklady – v podobě potravin, energie, času nebo jiných cenných zdrojů – a zdánlivě bez okamžitého osobního prospěchu. Na první pohled se zdá, že takové jednání je v kontextu evoluce obtížně vysvětlitelné. Pokud každý jedinec v populaci soupeří s ostatními o přežití a možnost reprodukce, co může získat tím, pomůže-li druhému, zejména za cenu, kterou zaplatí on sám?

O přirozeném výběru se často uvažuje v souvislosti se schopností jedince přežít v určitém prostředí, soutěžit s příslušníky vlastního i odlišného druhu a uspět při hledání potravy či partnerů. Jedinci s výhodnými vlastnostmi převažují a rozmnožují se, takže v další generaci nese konkrétní geny, které tyto vlastnosti vytvářejí, více jedinců, čímž se druh postupem času přizpůsobuje a stává se adaptovanějším na své prostředí. Skutečným úspěchem jedince není prosté množství potomků, které je schopen zplodit, ale počet těch, kdo sami přežijí a pokračují v reprodukci. Jde o dlouhodobý pohled: biologická zdatnost, též označovaná vědeckým výrazem fitness, je schopnost maximalizovat počet svých vnoučat.

Je tu však ještě jeden klíčový poznatek. Selekce upřednostňuje nejen znaky, které zvýhodňují naše vlastní potomky, tj. počet našich vnoučat, ale i ty, jež přispívají k reprodukčnímu úspěchu příbuzných. Určitý gen se šíří nejen tehdy, pokud jeho nositel získá nějakou výhodu, ale také v případě, že přežijí jemu příbuzní jedinci – pravděpodobní nositelé kopií tohoto genu – a rozmnoží se. To je koncept inkluzivní fitness.

Na základě této úvahy může jedinec pomáhat kopiím svých genů přežít a šířit se tím, že pomáhá svým příbuzným, a to úměrně tomu, o jak blízké rodinné příslušníky se jedná. Přesněji řečeno, geny jedince budou prosperovat, pokud náklady vynaložené na pomoc příbuznému vydělené přínosem, který tento příbuzný získá, budou menší než stupeň jeho genetické příbuznosti. Tento koncept je známý jako Hamiltonovo pravidlo, neboť jej poprvé zformuloval evoluční biolog W. D. Hamilton, když ho dokonce vyjádřil matematickým vzorcem. Nejlépe vše pochopíme na příkladu. Řekněme, že jste se svým sourozencem z 50 % geneticky příbuzní – existuje tedy šance 50/50, že jakýkoli váš náhodně vybraný gen je u vašeho bratra nebo sestry díky stejnému původu identický. Předpokládejme taktéž, že jakákoli akce, kterou podniknete, abyste svému sourozenci pomohli, mu přinese užitek alespoň dvakrát větší, než kolik vás bude stát. V takovém případě dosáhnete výhody pro vaše společné geny. Tento klíčový poznatek kdysi přivedl evolučního biologa J. B. S. Haldanea k tomu, že v londýnské hospodě před svými přáteli vtipkoval, že by klidně skočil do řeky a riskoval život, aby zachránil své dva bratry, ne však jednoho, stejně jako by se vrhl do záchrany osmi, nikoliv sedmi bratranců a sestřenic. Tím, že pomáháte členům své rodiny, zejména pokud jsou to blízcí příbuzní, nepřímo sloužíte svým vlastním genům. Tato evoluční strategie pomoci příbuzným přežít a rozmnožovat se, a to i za cenu, že nás to něco stojí, je známá jako příbuzenský výběr.

Zjevně altruistické chování vůči příbuzným je tedy stále zištné v tom, že pomáhá šířit společné geny. Lidé v malých, úzce propojených komunitách, kam proniká jen málo jedinců z jiných skupin, jsou si pravděpodobně navzájem příbuzní, a proto se všem vyplatí být vůči ostatním jedincům z vlastní skupiny vstřícný.

Příbuzenský výběr je ve světě zvířat všudypřítomný: u mnoha druhů bylo prokázáno, že přednostně pomáhají své nejbližší rodině nebo těm, s kterým jsou ve skupině pravděpodobně příbuzní, a sdílejí tak mnoho genů. A co víc, zdá se, že mnoho zvířat, včetně lidí, má v sobě Hamiltonovo pravidlo takříkajíc zakódované: nejenže se k příbuzným chovají altruističtěji než k ostatním jedincům, ale jsou také altruističtější vůči bližším příbuzným než vůči těm vzdálenějším. V lidských populacích se příbuzenský výběr projevuje všemožně. Člověk se vrhá na predátora, aby ochránil svou rodinu, hladoví, aby nakrmil sourozence, a pomáhá při výchově sestřiných dětí (nebo neváhá skočit do řeky a zachránit obzvláště zoufalou skupinu osmi bratranců a sestřenic). 4

Koncepce příbuzenského výběru je elegantním vysvětlením většiny případů altruismu, na něž v přírodě narážíme. Nemůže však vysvětlit projevy štědrosti vůči nepříbuzným. Jak může být nějaké chování evolučně výhodné, když vás to něco stojí a nemůžete počítat s tím, že příjemce bude sdílet vaše geny? Skutečnost, že lidé jsou ve srovnání s ostatními živočichy až podivně laskaví k nepříbuzným, vyžaduje jiné vysvětlení.

RECIPROČNÍ ALTRUISMUS

Pod pojmem reciproční altruismus se skrývá teorie, která vysvětluje, jak mohou mít nepříbuzní jedinci prospěch ze vzájemné pomoci. Vychází z toho, že pokud jeden pomůže druhému, i když za to zaplatí určitou cenu, je mu tato laskavost později vrácena. Tímto způsobem se může spolupráce vyvíjet jako série vzájemně altruistických činů.

Reciproční altruismus není mezi zvířaty zdaleka tak běžný jako altruismus příbuzenský, ale přesto existují určité druhy živočichů, které projevují ekologickou potřebu sociálních interakcí, stejně jako lidé. Důkazy o reciproční výměně lze nalézt u primátů, včetně paviánů a šimpanzů, a také u potkanů a myší, některých ptáků, a dokonce i ryb. Jedním z nejlépe prozkoumaných případů jsou však upíři obecní. Tito netopýři se živí krví velkých volně žijících savců, ale i domestikovaných hospodářských zvířat. Najít potravu však pro ně není snadné, přičemž vzhledem k rychlému metabolismu se tato zvířata potřebují krmit každý den nebo dva. Naštěstí žijí upíři ve velkých skupinách, takže když se některý jedinec dosyta nakrmí, po návratu do kolonie část krve z žaludku vyvrhne a podělí se o ni s méně šťastným kamarádem. A při další příležitosti, kdy se karta obrátí, pak takový altruistický netopýr sklidí ovoce, které svým chováním zasel.

Jádrem toho, proč reciproční altruismus tak dobře funguje, je jednoduchý ekonomický princip. Ti, kdo úspěšně shromáždí něco k snědku, často získají více, než sami potřebují k přežití. Veškeré přebytky pro ně ztrácejí hodnotu, zatímco pro jedince, kterým se potravy nedostává, může být podobné množství jídla velmi cenné – mnohdy znamená i rozdíl mezi životem a smrtí. Dobrodinec, jenž část svých přebytků daruje někomu, kdo je potřebuje, tak činí s minimálními náklady pro sebe, zato s obrovským přínosem pro příjemce. V případě upírů obecných vygeneruje jedna podařená hostina více než dostatek potravy, a tak může úspěšný jedinec klidně obdarovat jiného, méně šťastného netopýra, který by jinak zemřel hlady. Později, až se situace změní a původní příjemce bude mít přebytek, může dárci jeho službu oplatit, opět s maximálním užitkem. Reciproční altruismus je tedy formou směny majetku s výhodnou návratností investic pro každého dárce.

Obě strany tímto způsobem získávají maximální hodnotu z přebytku, který měly v různých dobách. Proto se takové chování často nazývá termínem odložený altruismus. V případě soutěže se říká, že jde o hru s nulovým součtem: aby jeden získal, musí druhý ztratit. Spolupráce je však hra s nenulovým součtem, neboť obě strany mohou ze vzájemné dohody profitovat, a to často podstatně. Této dynamiky využívají nejenom upíři obecní, ale činili tak první lidé, kteří se dělili o potravu a další zdroje nebo si navzájem poskytovali různé služby. Jak upozorňuje Raihani, „reciprocita je pro spolupráci tak zásadní, že se dostala i do známých přísloví. Quid pro quo. Něco za něco. Ty podrbeš mě, já podrbu tebe. Dělej to, co chceš, aby ostatní dělali tobě. Jeden dobrý skutek si zaslouží druhý. Podobné aforismy existují i v jiných jazycích. V italštině se una mano lava l‘altra překládá jako půvabné české ‚ruka ruku myje‘, což ostatně existuje i v němčině (ein Hand wäscht die andere). A španělské hoy por ti, mañana por mi znamená přibližně toto: ‚Dnes já tobě, zítra ty mně.‘“

Problémem altruistického poskytování zdrojů nebo služeb bez rozmyslu, kdy pomáháte druhým, i když si nemůžete být jisti, že vám to v budoucnu oplatí, je riziko, že vás někdo bude vodit za nos. Podvodníci mohou vaší štědrosti zneužít, takže nakonec ponesete veškeré náklady, aniž byste něco získali zpět. Aby systém fungoval, musí se takové příživnictví potlačovat: toho, kdo pomoc neopětuje, je třeba potrestat a příště mu veškerou pomoc odmítnout, jinak nelze k vzájemně kooperativnímu chování motivovat. Pokud příjemce odmítne laskavost oplatit, jakmile se štěstí přikloní na jeho stranu, musí si to původní altruista zapamatovat a v budoucnu už takovému člověku nepomáhat: kdo se jednou spálí, i na studené fouká. Tato strategie chování ve smyslu „oko za oko“ (či „Jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá.“) se vyskytuje i u některých zvířat: například bylo zjištěno, že krkavci odmítají pomáhat jedincům, kteří je v minulosti podvedli.

PŘÁTELSTVÍ A BANKÉŘŮV PARADOX

Kdo by si snad chtěl vést mentální přehled laskavostí, které mu kdy někdo oplatil či neoplatil, vystavoval by se velké kognitivní zátěži. Pravda, jisté řešení této zátěže se v průběhu lidské evoluce našlo. Jde o to, že po opakovaném oplácení dobrodiní se stejným jedincem přestaneme postupně tyto výměny monitorovat. Jinými slovy, začneme si vzájemně důvěřovat a vztah se vyvine v hlubší pouto: přátelství. Přítel nám slouží jako důvěryhodný spolupracovník a spojenec v dalších sociálních interakcích, díky čemuž můžeme pozastavit své mentální účetnictví a přestat jeho chování sledovat. Od takového člověka již neočekáváme ani nepožadujeme nějakou konkrétní laskavost, která by nám byla oplacena. Nastolená vazba je sama o sobě zárukou reciprocity a investicí do budoucnosti. Samozřejmě je nám jasné, že každé přátelství dokáže ztrpknout, ale dochází k tomu až dlouho poté, co jeden z přátel více bere, než vrací.

Přátelské pouto se biologicky zprostředkovává oxytocinem, což je hormon, který u savců řídí mateřskou péči o mláďata a u lidí kromě toho udržuje párové pouto mezi sexuálními partnery dostatečně dlouho na to, aby spolu úspěšně vychovávali děti (k tomu se vrátíme v 2. kapitole). Rozšířením tohoto úzkého vztahu mezi rodiči a dětmi je přátelství mezi cizími lidmi: jinak řečeno, vytváříme si pevné pouto i k těm, s nimiž se pravidelně stýkáme. A právě tato neurochemická vazba také způsobuje, že bolest ze zrady blízkého přítele je mnohem intenzivnější než roztrpčení z toho, když nás podvede někdo cizí.

Pouto přátelství může vyřešit zejména problém označovaný jako „bankéřův paradox“. Když vám hrozí finanční krach a nejvíce ze všeho potřebujete půjčku, banka vám ji zřejmě neposkytne, jelikož pro ni představujete úvěrové riziko. Když se vám však daří, banka vám finanční prostředky nabídne i bez žádosti. Stejná dynamika by ve světě našich předků představovala hluboký problém pro vzájemný altruismus. Jedinec má minimální šanci získat pomoc, když ji nejvíce potřebuje, protože je nejméně schopen ji opětovat. Proč by vám měl na pomoc přijít nepříbuzný člověk, když je velice pravděpodobné, že mu jeho laskavost nedokážete oplatit? Řešení tohoto dilematu přišlo s evolucí přátelství. Mezi přáteli existuje vazba zprostředkovaná oxytocinem, která je činí vzájemně nenahraditelnými. Pokud váš kamarád vážně onemocní, neopustíte ho a nenajdete si někoho jiného, s kým byste si vytvořili podobně altruistický vztah. Blaho vašeho přítele je i ve vašem emocionálním zájmu, což vám nedovolí, abyste ho opustili. Inu, v nouzi poznáš přítele. Zdá se tedy, že přátelství se během lidské evoluce stalo formou pojištění pro případ zoufalých časů.

Ze světa zvířat známe případy recipročního altruismu jako například u zmíněných upírů obecných, ale jako běžná praxe je téměř výlučně k vidění jen mezi lidmi. Odpovídá za velkou část velkorysosti a spolupráce, kterou můžeme pozorovat v našich vzájemných vztazích, zejména v malých, úzce propojených společnostech, kde je vysoká pravděpodobnost, že se jedinci znovu setkají, a jejich altruistické skutky tak budou oplaceny. Jedním z mimořádných rysů lidského chování ve srovnání s ostatními živočichy je však sklon pomáhat si navzájem i v případech, kdy lze o možnosti pravidelné interakce důvodně pochybovat. Jedná se o laskavost cizích lidí. Lidé často ochotně nabízejí pomoc i těm, s nimiž se nikdy předtím nesetkali a u nichž nelze očekávat, že se s nimi ještě kdy setkají. Jak lze takové jednorázové projevy laskavosti vysvětlit? Důvodem jistě není příbuzenský výběr ani reciproční altruismus; ve vývoji našeho druhu musely působit jiné faktory.

Jedním z možných vysvětlení je evoluční nesoulad. Naši předkové žili v malých skupinách, kde si byla většina jedinců vzájemně příbuzná. Za těchto okolností lze velkorysé činy mezi soukmenovci pohodlně vysvětlit příbuzenským výběrem a recipročním altruismem: buď pomáháte kopiím vlastních genů, nebo opakovaně vyhovíte stejným jedincům v očekávání protislužby. Tato jednoduchá evoluční strategie ale nemohla tak dobře fungovat ve chvíli, kdy lidé začali žít ve větších a složitějších společenstvích, zejména když se stále větší populace usazovaly v městském prostředí, kde převládaly letmé interakce s lidmi bez příbuzenského vztahu. Dnes cestou do práce míjíme více cizích lidí, než s kolika se setkali naši předkové lovci a sběrači za celý svůj život. Přesto s lidmi kolem nás běžně spolupracujeme, i když mezi námi žádný genetický zájem neexistuje.

Naše mysl se vyvinula tak, aby řídila chování, které bylo adaptivní v podmínkách našich předků, tedy v rámci malých příbuzenských komunit v africké savaně. Vzhledem k rychlé změně sociálního prostředí však tento kognitivní operační systém neprošel žádnou softwarovou aktualizací. Naše altruistické dispozice tak nejsou kalibrovány na náš evolučně nový svět, což vede ke zdánlivě maladaptivnímu chování, kdy pomáháme cizím lidem, i když nám tuto laskavost nikdy neoplatí.

Je tu však jedna lepší teorie, proč lidé tak ochotně spolupracují bez očekávání přímé protislužby. Teorie, která naše zdánlivě paradoxní chování aktivně vysvětluje a nepohlíží na něho jen jako na nějakou evoluční programovou kocovinu.

NEPŘÍMÁ RECIPROCITA

Nepřímá reciprocita spočívá v tom, že místo aby příjemce oplácel laskavost stejnému altruistovi, oplácí ji ostatním. Osoba „A“ pomáhá „B“, která pak pomáhá „C“, ta následně pomáhá „D“ atd. Laskavost se přenáší v rámci komunity, až se dříve či později vrátí k „A“. Jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá. A je tu ještě jedna úroveň: jiný člověk, který byl svědkem počátečního laskavého činu „A“ vůči „B“, neváhá pomoci „A“, aby si vybudoval vztah s někým, o kom ví, že je štědrý. „Z“ pomáhá „A“. Tito dva jedinci se nemusí znovu setkat, jak je to nutné pro přímou reciprocitu, ale mají prospěch z altruistického chování skupiny jako celku. Pomáhající lidé mají sami větší šanci, že se jim dostane pomoci, zatímco příživníci, kteří pomoc ostatním odmítají, jsou potrestáni nebo vyloučeni. Taková nepřímá reciprocita je jedinečně sofistikovanou formou lidské spolupráce , přičemž k tomu, aby celý systém fungoval, jsou nezbytné dva zásadní prvky, které ostatní živočichové

Zaprvé musí existovat svědci těchto interakcí a toho, zda některá ze stran jedná velkoryse, nebo sobecky. Zadruhé se cenné informace o chování interagujících jednotlivců musí sdílet ve společném informačním fondu celé skupiny. Jinými slovy platí, že členové společenství se musí navzájem pomlouvat. Pokud jedinec vejde ve známost jako člověk veskrze nespolehlivý, sobecky přijímající výhody a nepomáhající ostatním, členové komunity mu ve chvíli, kdy se ocitne v nouzi, svoji pomoc odmítnou. Sice se tak úplně nedá říct, že „podvádět se nevyplácí“, neboť v krátkodobém horizontu podvodné chování leckomu projde, zejména ve větších a anonymnějších komunitách, ale každá špatná povaha vyjde dříve či později najevo a pověst je poskvrněna. Drby, klepy a pomluvy jsou klíčovým předpokladem k tomu, aby se ve společnosti v rámci nepřímé reciprocity nepřemnožily vyžírky, a tak se nelze divit, že se podobné informace v lidských kulturách předávají, kde to jen jde, ať už u táborového ohně, nebo firemního kávovaru. Podobné vzorce chování lze pozorovat také u primátů, kteří vzájemné vztahy neutužují řečmi o ostatních členech skupiny, ale například vzájemnou péčí o srst.

Výše popsané sdílení informací o chování každého člena komunity – nikoliv nepodobné sociálnímu internetu s každodenními drby – vytváří reputační systém, který určuje vhodnost každého jednotlivce pro případnou spolupráci. Jedinec, který se k ostatním chová velkoryse, si vytváří dobrou pověst; nespolehlivý příživník získá špatnou pověst a ostatní budou vědět, že se mu mají v budoucích interakcích vyhýbat. Přirozený výběr tedy upřednostňuje jedince, který se chová laskavě a jemuž ostatní také ochotně pomůžou. Proto se lidská psycholo gie zformovala v průběhu evoluce tak, že nám na naší pověsti velmi záleží a pod hrozbou pomluvy se snažíme jednat čestně.

Prvním pravidlem života v pomlouvačné společnosti je dávat si pozor na to, co děláte, nebo, což je ještě důležitější, dávat si pozor na to, co si o tom, co děláte, budou myslet ostatní. Lidská společnost se tak stává společenstvím myslí, které simulují jiné mysli – člověk si domýšlí motivace a postoje ostatních a to, jak budou pravděpodobně vnímány jeho činy, aby dokázal lépe kontrolovat svoji pověst. Výsledkem je naše svědomí, náš vnitřní hlas, který nás varuje, že nás někdo vidí, přičemž zvažujeme, jak by tento člověk mohl vnímat naše jednání a zda se svým chováním nevystavujeme riziku společenského trestu.

Druhým zásadním faktorem nepřímé reciprocity je trestání podvodníků. Při opakovaných interakcích jeden na jednoho, kterým jsme se věnovali výše, si jedinec pamatuje, zda ho jiná osoba dříve podvedla, a může tak příště pomoc odmítnout. Ostatně schopností mstít se za činy, které je znevýhodnily, jsou známí i šimpanzi. Jedinečným chováním u lidí je však to, že strana, která nebyla přímo zapojena do vykořisťovatelské interakce, potrestá podvodníka bez vlastního hmotného prospěchu – něco, co je známo jako trest třetí strany neboli altruistický trest.

Vykonávání altruistických trestů v rámci lidského společenství lze zkoumat pomocí jednoduchých ekonomických her. Budu zde hovořit o té, v níž skupina hráčů přispívá ke společnému výsledku, který je výhodný pro všechny – tzv. veřejný statek. Takové kooperativní snahy jsou v lidských společnostech všudypřítomné – od lovu velkého kusu zvěře přes kopání a údržbu zemědělských zavlažovacích kanálů až po stavbu obecní budovy. Dějiny civilizace jsou dějinami lidí, kteří přispívali k veřejným statkům, přičemž s rozvojem civilizace se počet a složitost těchto statků odpovídajícím způsobem zvyšoval. Města a státy poskytují zázemí a služby, jako jsou kvalitní silnice, zásobování čistou vodou, záchranné služby, veřejné vzdělávání, zdravotní péče, právo a pořádek a obrana státu. Výsledek může využívat celá společnost, ale náklady nesou pouze ti, kdo se na tomto systému podílejí. Veřejné statky jsou zranitelné v tom, že je mohou zneužívat příživníci, kterým mnohdy projde, že do společného podniku nevloží téměř nic, ale přesto sklízejí ovoce.

Hra na veřejné statky bývá nastavena tak, že má každý hráč k dispozici balík peněz a v každém kole hry si může vybrat, jakou částkou přispěje do společného fondu. Na konci kola si každý hráč spočítá, co si ve svém osobním banku ponechal, společný fond se vynásobí nějakým koeficientem (mezi jedničkou a počtem hráčů) a rovnoměrně rozdělí mezi všechny. Nejlepším možným výsledkem pro skupinu jako celek je, aby všichni hráči přispěli celým svým bankem, protože tak každý z nich maximalizuje násobitelné prostředky, a tím i své vlastní výnosy. Příživníci a vyžírkové však rádi kooperační úsilí celé skupiny hatí a nevloží nic – nejenže si ponechají celý svůj bank, ale s radostí přijmou i dividendu vyplývající ze štědrosti ostatních.

Většina účastníků obvykle do sdíleného fondu přispěje asi polovinou svého fondu, což je rozumný a opatrný přístup. Jakmile si však hráči uvědomí, že někteří z nich dávají na společnou hromadu jen velmi málo, nebo dokonce vůbec nic, příspěvky všech se kolo od kola snižují, až dosáhnou nuly. A tak se kooperativní podnik pod sobeckým jednáním vyžírků hroutí.

Existuje však jednoduchá úprava pravidel, která dokáže vynutit spolupráci a zachránit společný podnik ku prospěchu všech. Zavede-li se do hry systém sankcí, získají hráči možnost vynaložit část vlastních herních peněz k snížení příjmu těch, kdo podle jejich názoru podváděli – například zaplacením jedné koruny mohou snížit podvodníkův příjem o tři. Zařazení takového altruistického trestu radikálně mění dynamiku hry. Jednotlivé příspěvky na společné dobro mají za takové situace tendenci stoupat – někdy až na více než 70 % banku každého hráče – a na své úrovni se kolo od kola udržet. Zdá se, že lidé jsou ochotni nést osobní náklady vedoucí k potrestání podvodníků. Tento altruistický trest navíc velmi účinně odrazuje potenciální příživníky a současně podporuje větší spolupráci ve skupině. Podobně i v reálném životě hrozí notorickým podvodníkům, kteří svým sobeckým nebo asociálním jednáním sabotují komunitu, tresty zahrnující odepření výhod, sociální vyloučení nebo ostrakizaci – dokonce se mohou stát terčem aktivního násilí.

Zdá se, že klíčová motivace, která vede k altruistickému trestu, je vrozená a emocionální – hráči uvádějí, že pociťují rozhořčení nebo hněv vůči podvodníkům a impulzivní touhu je potrestat. Studie zjistily, že spravedlivé potrestání podvodníků vyvolává v mozkových centrech odměny stejný nárůst dopaminu jako klíčové biologické funkce, včetně ukojení hladu nebo žízně, sexu a rodičovské péče. (K dopaminovému systému se vrátíme v 6. kapitole.) Je to právě tento nával dopaminergního potěšení, díky němuž jsme ochotni nést náklady spojené se zaslouženým trestem pro druhé. Zdá se, že u lidí s sebou vynucování spolupráce a prosociálního chování nese přirozenou odměnu. Na naše prvotní pudy, zaměřené na přežití a reprodukci, se tedy vrství novější neurologická nutkání směřující k mimořádnému prosociálnímu chování. Vypadá to, že lidé mají spolupráci jako výchozí stav pevně zakódovanou a ve vzájemných vztazích vyžadují fair play. Spolupráce je součástí našeho naprogramování a altruistické trestání slouží jako lepidlo, které drží naše společenství pohromadě.

Aby nepřímý altruismus ve společnosti fungoval, musí být břemeno výkonu takového trestu rozděleno mezi všechny členy skupiny. Proto jdeme ještě o krok dál a trestáme také ty, kteří se odpovědnosti za sankcionování provinilců vyhýbají (a kteří tak fakticky sami reputační systém zneužívají). Lidé nejsou jen altruisty, ale také ostražitými vymahači altruismu. Altruistické trestání je nezbytnou podmínkou k tomu, aby příživníci nezneužívali společenskou spolupráci, přičemž vysvětluje, jak se nepřímá reciprocita vůbec vyvinula.

Nepřímý altruismus se neobejde bez sofistikovaných kognitivních schopností. Nejenže systém reputace vyžaduje jazyk a sdílení informací o spolehlivosti a nespolehlivosti jedinců, ale každý si musí sám vést mentální záznamy o tom, jak dobrou pověst má každý z jeho vrstevníků v komunitě.

Avšak pokud jde o sledování všech těchto sociálních dat, mají lidé omezenou kapacitu. Kognitivní hranice počtu dlouhodobých sociálních vztahů, které je jedinec schopen udržovat, a tím i hranice průměrné velikosti skupiny činí 150 a je známá jako Dunbarovo číslo, podle britského antropologa Robina Dunbara, který s ní přišel jako první. 5 Každý z nás má několik velmi blízkých, důvěryhodných přátel a příbuzných a mimo tuto základní skupinu se obklopujeme postupně se zvětšujícími soustřednými kruhy osob, které známe ve stále menší míře, až po ty, s nimiž se stýkáme jen zřídka. Zdá se, že počet vztahů v každém z těchto kruhů zůstává poměrně stálý, takže pokud navážeme nové přátelství, máme tendenci ukončit kontakt s přítelem, kterého jsme už drahnou dobu neviděli. Tato vrstevnatá struktura našich společenských vazeb byla zjištěna v různých moderních společnostech a je patrná z toho, komu a jak často voláme nebo píšeme zprávy, jak komunikujeme na sociálních sítích , a dokonce jak hrajeme internetové Ačkoli se naše způsoby komunikace s novými technologiemi změnily, naše paleolitické mozky nikoli.

Ve větších společnostech jsou to právě tyto osobní sociální sítě, které existují jako přesně neohraničené, vzájemně se překrývající ostrůvky populace, v jejichž rámci dochází k altruismu a spolupráci, byť jsou si členové každé takové skupiny mnohdy vzájemně cizí.

ODHALOVÁNÍ PODVODNÍKŮ

Lidé mají nejen vrozené nutkání trestat ty, kteří porušují pravidla vzájemného altruismu nebo spolupráce, ale jsou také schopni odhalit případy, ve kterých k takovému porušení dochází. Tato vlastnost je pro ochranu našeho kooperativního sociálního života natolik zásadní, že jsme si vyvinuli obzvláště citlivou schopnost rozpoznat, kdy byla pravidla porušena.

V úlohách, které vyžadují použití logických pravidel, si obvykle nevedeme příliš dobře. Klasickou hádankou, která se k tomuto zkoumání používá, je Wasonova selekční úloha.

Představte si, že sedíte u stolu a před sebou máte vyložené čtyři karty, jak je znázorněno níže. Každá z nich má na jedné straně vytištěné číslo a na druhé straně je buď černá, nebo bílá. Současně víte, že pokud je na kartě sudé číslo, má bílý rub.

Kterou kartu nebo karty musíte otočit, abyste zjistili, zda je pravidlo pravdivé, nebo ne? Řešení vyžaduje logiku založenou na prokázání nesprávnosti tvrzení – abyste zjistili pravdu, musíte se pokusit dokázat, že došlo k porušení podmíněného pravidla (jestliže p, pak q).

Správná odpověď je, že musíte zkontrolovat jak kartu s číslem „4“, tak i kartu s černým rubem. Otočení karty s číslem „7“ nebo karty s bílou zadní stranou je pro vyřešení hádanky irelevantní – i když mají „špatnou“ rubovou stranu, nevylučuje to dané pravidlo, které totiž neříká, že karty s lichými čísly nemohou mít například také bílou rubovou stranu.

Pokud jste neuspěli, nezoufejte: patříte k většině. Tento úkol totiž vyřeší správně jen asi 10 až 25 % Většina lidí si sice uvědomí, že je důležité najít potvrzující důkaz q v přítomnosti p, tj. že zadní strana karty „4“ je skutečně zbarvena bíle, ale neotočí černou kartu, aby prokázali nesprávnost pravidla – p (sudé číslo) bez q (bílá strana).

Je však s podivem, že pokud se stejný logický test převede na problematiku odhalování podvodů ve společenské směně – pokud si vezmete výhodu p, musíte zaplatit náklady q –, lidé si vedou mnohem lépe. Řekněme, že u silnice vedle místní farmy je umístěný stolek s dýněmi, jejichž cena činí 100 Kč za kus; také je tam kasička, do které poctivci vhazují peníze. Karty k této verzi hádanky uvádíme níže: jedna strana zobrazuje, kolik jedinec zaplatil, druhá, zda si k dýni pomohl bez zaplacení, nebo ne. Kterou z nich byste otočili, abyste zjistili, zda člověk představovaný jednotlivými kartami nepodváděl?

V tomto případě se hádanka zdá být docela jednoduchá. Představuje však přesně stejný proces logiky založené na prokazování nesprávnosti tvrzení, který by operoval s podmíněným pravidlem, s jakým jsme se setkali v příkladu logické hádanky. Předpokládám, že byste stejně jako já okamžitě zkontrolovali zadní stranu kartičky „Nic nezaplatil“, abyste zjistili, zda si dotyčný člověk nepoctivě nepřisvojil dýni, ale současně byste zkontrolovali kartičku „Vzal si dýni“, abyste zjistili, zda požadovanou stokorunu měl skutečně uhradit. Zdá se, že intuitivně víme, jak pravidlo „pokud si vezmeš výhodu (p), zaplatíš náklady (q)“ ověřit. Když se Wasonova selekční úloha formuluje jako sociální směna, dobere se správné odpovědi 75 % dotázaných, což je ve srovnání s abstraktní verzí s čísly a barvami více než trojnásobek.

Možná není až tak velkým překvapením, že lidé si s tímto úkolem poradí lépe, pokud je formulován v rámci známého scénáře z reálného života. Je přitom zajímavé, že pokud Wasonova úloha použije pojmy z každodenního života, které se netýkají čestného chování, lidé si i nadále vedou špatně. Zato při vhodném zadání vyřeší tento úkol i tříleté dítě, které z obrázků odpovídajících jeho věku správně identifikuje „zlobivé“ lidi porušující pravidla společenské výměny tím, že si něco berou, aniž by splnili daný požadavek.

Podle některých psychologů a antropologů to dokazuje, že lidé mají v mozku vrozený specializovaný modul pro „odhalování podvodníků“, který se evolucí přizpůsobil tak, že je schopen rozpoznat porušování spravedlivého kooperativního chování. Jakkoliv je toto tvrzení sporné a těžko prokazatelné, pravdou zůstává, že lidé jsou obzvláště dobří v odhalování podvodníků, což je klíčová schopnost pro rozšířenou spolupráci ve velkých společnostech.

OD SPOLEČNOSTÍ K CIVILIZACÍM

Evoluce nás vybavila souborem vnitřních pohnutek, které nás motivují k prospěšnému chování: rostoucí pocit hladu nás nutí jíst, sexuální touha a vyhlídka orgasmu nás podněcují k rozmnožování. Formovala také naše sklony k prosazování chování, které nám přinášelo výhody při soužití ve skupinách. Mezi biologicky zakódované reakce, jež vnímáme jako emoce, patří náklonnost k rodině a přátelům, soucit s trpícími, rozhořčení a hněv vůči podvodníkům a hřejivý příliv uspokojení z vykonání altruistického činu nebo spravedlivého trestu. Další emoce podporující sociální spolupráci se řídí zcela samy. Tísnivé pocity viny a výčitky svědomí ukazují na to, že jsme se zachovali nečestně, přičemž vyjádříme-li tyto pocity směrem k společenství, můžeme dosáhnout zmírnění sociálního trestu a vydláždit si cestu k nápravě vztahů i odpuštění. Tyto emoce jsou hluboce zakotveny v našem kognitivním softwaru. V určité podobě se pravděpodobně objevily již před naším odklonem od linie šimpanzů a dodnes podporují altruismus, reciprocitu, spolupráci či spravedlnost jako pomyslné stavební kameny lidské morálky.

Morálka představuje rozhodující rámec pro harmonický život ve společenských skupinách. Většina lidí na světě by se shodla na tom, že pomáhat druhým, dodržovat sliby a zůstat věrný svému manželskému partnerovi je morální chování, zatímco vražda, znásilnění a podvod jsou veskrze nemorální. V obecné rovině lze nemorální chování definovat jako prosazování vlastních zájmů na úkor druhých osob, včetně spáchání činu bez jejich souhlasu nebo případu, kdy druhého zbavíme možnosti se svobodně rozhodovat. Za morální většinou považujeme takové chování, které je nesobecké, spravedlivé a vedoucí ke spolupráci v rámci společenské výměny, díky čemuž ve společnosti nedochází k destabilizaci. Základem morálního chování je zlaté pravidlo „co nechceš, aby ti činili druzí, nečiň ty jim“, které vyžaduje, aby jedinec vážil své kroky z pohledu druhého člověka.

Tyto vrozené lidské pudy podporující altruistické a kooperativní chování – a z nich vyvěrající smysl pro morálku – udržují prosociální nastavení malých společenství. S rostoucí velikostí skupiny je však dohled nad spoluprací obtížnější. Přímá reciprocita ztrácí na účinnosti, protože podvodníci snáze nacházejí nové cesty a vyhýbají se tak nebezpečí trestu z opakované interakce. Rozpadá se i nepřímá reciprocita, protože ve větších skupinách se informace šíří pomalu a sledovat chování lidí je těžší. Relativní anonymita ve velkých populacích tak podvodníkům umožňuje udržet si dostatečný náskok před vlastní špatnou pověstí.

Společnost se může rozrůstat jen do míry, při níž vrozené mechanismy podporující prosociální chování u lidí přestanou stačit a nastane nebezpečí, že se kooperativní snahy pod tíhou podvodníků a příživníků zcela zhroutí. K zajištění mírumilovnější existence velkých měst a civilizací proto začaly vznikat kulturní koncepty, které slouží jako doplněk biologicky vyvinutých podnětů ke spolupráci.

Jednou z kulturních inovací, jejíž obrovský vliv panuje již od vzniku civilizace, je náboženství a víra v bohy. Bohové se v různých lidských kulturách objevovali v mnoha podobách: jako stvořitelé Země a vesmíru; jako původci přírodních jevů; jako ti, kdo zasahují do událostí příznivých i katastrofických; a konečně jako strůjci individuálního osudu či štěstí. Je to však jejich role vševidoucích pozorovatelů a všemocných autoritářů (a také zprostředkovatelů odpuštění), která slouží coby silná pobídka k prosociálnímu chování ve velkých společenstvích, kde by prohřešky jinak často zůstaly neodhaleny. Všudypřítomný, vševědoucí a všemohoucí bůh slouží jako svrchovaná třetí strana trestající všechny nemorální činy. Je pravda, že víra v nadpřirozené bytosti a náboženství nejsou nutným předpokladem pro vytvoření velkých a složitých společností a civilizací, ale rozhodně v tomto směru pomáhají. 6

Vynález písma se časově shoduje se vznikem prvních městských států. Písmo je prostředkem, s jehož pomocí lze překonat omezenost lidské paměti a hranice ústní komunikace při předávání znalostí napříč společnostmi a generacemi. První systémy písma používané v Mezopotámii sloužily k zaznamenávání informací z občanské správy a obchodu v období kolem 4. tisíciletí př. n. l.; v Egyptě a Mezoamerice se používaly k vytváření kalendářů a k zaznamenávání historie politických či přírodních událostí. Zásadní okamžik však nastal ve chvíli, kdy stát přijal písmo jako prostředek k vytváření právních předpisů. Nejstarší známé písemné zákoníky pocházejí z Mezopotámie. Dochované zlomky zákoníků sumerského městského státu Ur ze 3. tisíciletí př. n. l. obsahují seznam trestů za různé zločiny ve formě podmíněných zásad typu „jestliže…, tak…“. Trestem za zločiny v zemědělství byly pokuty placené v ječmeni; za ublížení na zdraví se uvalovaly pokuty ve stříbře; zatímco loupež, znásilnění a vražda patřily mezi hrdelní zločiny. Zvláště dobře se dochoval zákoník babylonského krále Chammurapiho, z doby kolem roku 1750 př. n. l., který se skládá z více než 4 000 řádků klínopisného textu vytesaného do kamenné stély, jež byla vystavena na veřejnosti. Zahrnuje různé oblasti práva, včetně rodinného, majetkového, obchodního a zákonů týkajících se otroků a fyzického napadení. Je koncipován jako podmíněná pravidla typu „jestliže…, pak…“. Mezi ustanovení patří

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Být člověkem.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.