Famous Cold Cases

More Than 50 Major Crimes from Murders and Assassinations,
to Kidnappings, Robberies and Fraud

Copyright: © 2019 Amber Books Ltd.

© 2023 Zoner a.s., Zoner Press

This translation of Famous Cold Cases first published in 2023
is published by arrangement with Amber Books Ltd.

All rights reserved.

Nejslavnější odložené případy

Více než 50 neobjasněných zločinů

John D. Wright

Šéfredaktorka: Ivana Vrajová

Odpovědná redaktorka: Gabriela Kostašová

Překlad: Petr Kovařík

Výroba e-knihy: Lenka Pavlisová

Obálka: Mgr. Petr Bernát (dle originálu publikace)

Copyright © ZONER a.s.

Vydání první v roce 2023. Všechna práva vyhrazena.

Zoner Press

Katalogové číslo: ZRE2319

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být reprodukována ani distribuována žádným způsobem ani prostředkem, ani reprodukována v databázi či na jiném záznamovém prostředku či v jiném systému bez výslovného svolení vydavatele s výjimkou zveřejnění krátkých částí textu pro potřeby recenzí.

Dotazy týkající se distribuce směřujte na:

Zoner Press

ZONER a.s.

Nové sady 18, 602 00 Brno

tel.: 532 190 883

e-mail: knihy@zoner.cz

www.zonerpress.cz

www.facebook.com/Zonerpress

www.instagram.com/zoner_press_brno/

ISBN epub: 978-80-7413-580-4

ISBN mobi: 978-80-7413-581-1

Obsah

Úvod

Vraždy

Politické atentáty

Únosy

Loupeže

Podvody

Související literatura

Úvod

V televizních detektivkách pachatele vždycky dopadnou, ať už díky drobnému detailu, kterého si všiml amatérský detektiv, nebo díky přesným testům z forenzní laboratoře. V reálném životě však vyšetřovatelé takové štěstí nemívají – ve Spojených státech unikne odhalení 30 procent vrahů a 75 procent pachatelů majetkové trestné činnosti. Navzdory skvělým výsledkům metod, které využívají vzorky DNA, se většina případů vyřeší tradičními způsoby policejní práce, jako jsou stopové důkazy a zkoumání motivu podezřelého, jeho vazeb na oběť, a neprůstřelné či naopak chybějící alibi.

Pokud však nevyřešené zločiny zůstávají po léta v evidenci jako odložené případy, mohou vzorky DNA poskytnout dostatek důkazů k pozdějšímu nalezení a odsouzení pachatele. V roce 2004 vedl profil DNA k odsouzení muže téměř 30 let poté, co se v Anglii dopustil dvou znásilnění. Z tohoto důvodu stále víc policejních sborů zřizuje oddělení pro odložené případy, díky jejichž práci mohou být osvobozeni neprávem odsouzení.

Matoucí případy

Šedesát případů, jimiž se v této knize budeme zabývat, mate vyšetřovatele dodnes. Některým z nich, například vraždě Elizabeth Shortové – známé jako „Černá Dahlia“, a atentátu na švédského premiéra Olofa Palmeho, se dostalo mezinárodního ohlasu. Jiné případy byly lokálními záhadami, jako například vražda kanadského teenagera Richarda Hoveyho a velkolepá loupež uměleckých děl na britském panství Waddesdon. Všechny popsané případy zůstaly v době vydání této knihy nevyřešeny.

Zločiny byly vybrány tak, aby se na nich daly ukázat různé způsoby a cesty, jakými se pachatelé vyhýbají spravedlnosti. Občas byla na vině policie, protože nedokázala ochránit místo činu před kontaminací, což se stalo po vraždě dětské královny krásy JonBenét Ramseyové v roce 1996. Jindy vyvázli hlavní podezřelí bez trestu poté, co se obžaloba opírala o nepřímé důkazy, jako například v případě údajné „spolupráce zevnitř instituce“ při loupeži v severoirské bance Northern Bank of Belfast v roce 2004.

Někdy se nepodaří najít pádné důkazy, i když si je policie pachatelem poměrně jistá, jak tomu bylo v případě vrahů odborového předáka Jimmyho Hoffy. Dokonce i sérioví vrazi se mohou vyhnout odhalení tím, že si oběti vybírají náhodně, bez jakékoliv předchozí vazby, jako například kalifornský „Zodiac“ a australský „pan Krutý“.

Losangeleští policisté zkoumají zakrvácené oblečení nalezené v dešťové kanalizaci v souvislosti se smrtí Elizabeth Shortové v lednu 1947.

Mazaní zločinci a spiknutí

Svůj podíl na bránění v zatčení podezřelých mívají i zahraniční vlády: Například stále není jisté, kdo v roce 2006 v Londýně otrávil bývalého agenta KGB Alexandra Litviněnka. Někdy byli zločinci prostě příliš chytří: padělatelům „superdolarů“ i D. B. Cooperovi, který vyskočil z letadla nad Oregonem s 200 000 ukradenými dolary v hotovosti, se podařilo po sobě zcela zahladit stopy.

Kniha Nejslavnější odložené případy představuje jednotlivé případy postupně. Začíná vylíčením zločinu samotného, následuje stručný popis vyšetřování, výčet odhalených stop, klíčových podezřelých a případných soudních procesů, které nevedly k odsouzení. Každá kapitola končí odstavcem s názvem „Přetrvávající pochybnosti“, který se zabývá tím, jakými směry se vyšetřování mohlo zvrtnout, a nabízí spekulace o možných dalších stopách. Vzhledem k tomu, že mnohé z těchto případů jsou dodnes živé, budete se v případném zpravodajství o jejich dalším průběhu lépe orientovat. V době odevzdání do tisku byly všechny tyto případy nevyřešené, ale některé z nich se časem jistě vyřeší.

Lidé procházejí kolem pamětní desky označující místo, kde byl v roce 1986 ve Stockholmu zavražděn bývalý švédský premiér Olof Palme.

Forenzní expert hledá stopy na vozidle, které se dává do souvislosti se smrtelnou otravou Alexandra Litviněnka v roce 2006.

Vraždy

Nejzávažnějším zločinem byla odjakživa vražda. Vrahové dodnes používají nadčasové metody, jako jsou nože a arzenik, ale osvojili si i moderní způsoby zabíjení, jako jsou radioaktivní látky či výbušné kapaliny. Forenzní vědy sice přinášejí každým rokem nové technologie zkoumání místa činu i důkazů, ale přesto zůstává mnoho nechvalně proslulých vražd nevyřešeno.

ROSE HARSENTOVÁ

VRAŽDY VE VILLISCE

HALL A MILLSOVÁ

WILLIAM DESMOND TAYLOR

harry oakes

ČERNÁ DAHLIA

SESTRY GRIMESOVY

MARILYN SHEPPARDOVÁ

ZODIAC

RICHARD „DICKIE“ HOVEY

jimmy hoffa

bob crane

DANA BRADLEYOVÁ

PEGGY HETTRICKOVÁ

julie wardová

mindy tranová

jonbenét ramseyová

billie-jo jenkinsová

NOTORIOUS B.I.G.

renée sweeneyová

jill dandová

natalee hollowayová

ROSE HARSENTOVÁ

Vesnice Peasenhall v malebném údolí anglického hrabství Suffolk byla na počátku dvacátého století semknutým společenstvím nábožensky založených lidí. Právě v této době přišla do Providence House, domu Williama a Georgeanny Crispových, pracovat jako služebná Rose Harsentová. V neděli 1. června 1902 jí otec přivezl vyprané prádlo. U zadního vchodu do kuchyně pod schody vedoucími do místnosti pro služebnictvo ji však našel mrtvou. Ležela na zádech v tratolišti krve. Třiadvacetiletá žena měla podříznuté hrdlo, na ramenou a rukou hluboké rány, noční košili a části těla měla ohořelé, jako by se někdo pokusil její ostatky zapálit. Přivolaný lékař konstatoval, že je mrtvá čtyři až šest hodin.

Vyšetřování a podezřelý

Policie se zpočátku domnívala, že Harsentová zakopla na schodech a upustila svíčku a olejovou lampu, čímž se pořezala a způsobila si popáleniny. Poblíž těla ale našli parafín v rozbité lahvičce a také noviny použité k založení požáru, což byl evidentní pokus o zničení důkazů. Při prohlídce pokoje našli oplzlou báseň a lechtivé dopisy.

William Gardiner. Jeden dopis byl poslán Harsentové s cílem domluvit si s ní v sobotu půlnoční schůzku. Nebyl podepsaný, ale policisté ztotožnili písmo s rukopisem pětatřicetiletého Williama Gardinera, tesaře, který žil nedaleko se svou ženou Georgií a šesti dětmi. Byl to pracovitý muž a velmi uznávaný lektor, sbormistr a učitel nedělní školy v místní metodistické církvi. Gardiner chodil do kostela a byl členem pěveckého sboru.

Peasenhall byla klidná, nábožensky založená vesnice v hrabství Suffolk, o které se dlouhá léta mluvilo jako o místě jedné z nejzáhadnějších nevyřešených vražd v britské historii.

Tajný poměr. Pitva zjistila, že neprovdaná žena byla v šestém měsíci těhotenství. Vyšetřovatelé brzy dospěli k závěru, že šlo o důsledek milostného poměru s Gardinerem. Rok předtím zahlédli dva mladí muži dvojici vcházet do prázdné chaty a slyšeli, jak se spolu milují. Tato informace se rychle rozšířila, takže policie přišla s teorií, že Gardiner Harsentovou svedl a poté zabil, aby zabránil možným požadavkům nebo obviněním z její strany. Dne 3. června, pouhé dva dny po odhalení vraždy, policie Gardinera zatkla, což vyvolalo ve zbožné komunitě zděšení.

Tento dopis údajně poslal William Gardiner Rose Harsentové, aby si s ní domluvil půlnoční schůzku. U soudu popřel, že by k ní nakonec došlo.

Soudní procesy

První soudní proces začal 7. listopadu 1902 u Suffolk Assizes (nejvyššího soudu) v Ipswichi, hlavním městě hrabství. Gardiner vypověděl, že se s Harsentovou onoho večera vůbec nesetkal, protože v době vraždy byl doma v posteli se svou ženou, která tuto výpověď potvrdila. Gardinerovi však byli během silné bouřky na návštěvě u sousedů a do postele se dostali až kolem druhé hodiny ranní. Jeho manželka usnula až kolem páté a vstala o tři hodiny později. Asi v sedm ráno zahlédl soused Gardinera vycházet z prádelny, kde byl v kotli vidět velký oheň. Zaměstnavatelka Harsentové, paní Crispová, vypověděla, že mezi jednou a druhou hodinou ranní zaslechla tupou ránu a křik, ale neudělala nic, protože ji manžel uklidnil, že kdyby by se něco stalo, Rose by jim určitě dala vědět.

Nerozhodná porota. Obžaloba uvedla, že rozbitá lékovka nalezená na místě činu byla od léků předepsaných Gardinerovým dětem. Na Gardinerově zavíracím noži se našla krev, on to ale vysvětlil tím, že nůž používá k porcování králíků. Vzhledem k silným nepřímým důkazům v podobě vzkazu a Gardinerova vztahu k oběti většina poroty jeho alibi neuvěřila. Jeden porotce však ano. Evan Edwards tvrdohlavě trval na verdiktu nevinen proti zbylým jedenácti. Protože byl nutný jednomyslný verdikt, vynutila si tato nerozhodná porota další soudní proces.

Opakovaný proces. Proces se konal 21. ledna 1903 ve stejné soudní budově. Veřejné mínění začínalo Gardinerovi v případu, kterému se nyní říkalo „záhada Peasenhall“, fandit a porota tentokrát projevila vůči alibi ze strany jeho manželky větší důvěru. Přesto k rozsudku nedospěla, neboť deset členů usoudilo, že je nevinný, a dva, že je vinen.

Rose Harsentová vypadala jako nevinná venkovská dívka, která byla svedena a kvůli tomu otěhotněla, ale policie u ní objevila intimní dopisy od několika místních mužů.

Nolle Prosequi. Ve městě Bury St. Edmunds byl připraven třetí soudní proces, ale obžaloba rozhodla, že důkazy k usvědčení stačit nebudou. Následně učinila prohlášení nolle prosequi („zastavení stíhání“), což znamenalo, že Gardiner se stal jedním z mála obviněných souzených za vraždu v Anglii, nad kterým nebyl vynesen rozsudek.

Následky

Místní lidé, kteří se většinou domnívali, že na Gardinera obvinění někdo hodil, jeho propuštění přivítali. Přestěhoval se ze Suffolku do Londýna, kde provozoval obchod, a navzdory radám si nezměnil jméno. Veřejnost zůstala případem fascinována a producenti se neúspěšně snažili Gardinera nalákat k účinkování ve svých pořadech. Zemřel ve věku 72 let v roce 1941 v naprostém zapomnění.

William Gardiner (uprostřed) stojí před soudem v Suffolku v Ipswichi po obnoveném procesu, který nedospěl k žádnému verdiktu. Plánovaný třetí soudní proces byl zrušen.

Žádní další podezřelí. Po žádném dalším podezřelém policie nepátrala, přestože se několik nových podezření objevilo. Útok někoho zvenčí se zdál méně pravděpodobný než pomsta žárlivého milence. V úvahu mohla přicházet Gardinerova manželka nebo přítel oběti. V pozdějších letech vesnické klepy odhalily, že Harsentová nebyla tak úplně nevinná, protože udržovala sexuální poměr s několika dalšími místními muži. Policie se dalšími potenciálními podezřelými nezabývala, protože proti žádnému z nich neexistovaly jasné důkazy.

„Nejzáhadnější vražda“. V televizním pořadu BBC, který případ v roce 2005 rekonstruoval, nazvaném A Most Mysterious Murder - The Case of Rose Harsent (Nejzáhadnější vražda – případ Rose Harsentové) usoudil jeho autor, herec Julian Fellowes, že Harsentovou zabila v žárlivém hněvu Gardinerova manželka, a dospěl k závěru, že kdyby byl Gardiner odsouzen, přiznala by se.

Přetrvávající pochybnosti

• V Gardinerově domě se nenašlo zakrvácené oblečení. Spálil ho snad brzo ráno doma v prádelně?

• Věděli Crispovi o sexuálním životě své služky? Proč nebrali noční křik vážně?

• Proč se policie nepokusila vypátrat další muže, kteří Harsentové psali? Pojali policisté vůči Gardinerově ženě vůbec nějaké podezření?

• Nakolik byla druhá porota ovlivněna Gardinerovou dobrou pověstí a veřejnou podporou?

ZNOVUOTEVŘENÍ ODLOŽENÝCH PŘÍPADŮ

Testy DNA jsou splněným snem nevinných podezřelých a noční můrou zločinců. Jejich přesnost při identifikaci ovládla soudní procesy, osvobodila řadu vězňů a znovuotevřela nevyřešené a téměř zapomenuté případy.

Extrémním příkladem je znásilnění a vražda Muriel Drinkwaterové v roce 1946 v Penllergaeru ve Walesu. Dvanáctileté školačce se říkalo Slavíček, protože měla ve zvyku si během školních vycházek zpívat. V den, kdy byla unesena, si zpívala, když vystupovala ze školního autobusu, aby se vydala na osamělou kilometrovou cestu lesem na rodinnou farmu. Poté, co nepřišla domů, zahájili místní rozsáhlé pátrání. Druhý den odpoledne objevili její mrtvé tělo kousek od cesty.

Útočník jí rozbil hlavu a dvakrát ji střelil. Policie nalezla nedaleko místa vraždy pistoli, na které však žádné relevantní stopy nebyly. Detektivové předvedli několik podezřelých a sepsali tisíce výpovědí. Vznikl tak popis podezřelého muže, asi třicetiletého, který měl na sobě hnědou sportovní bundu a hnědé manšestrové kalhoty, ale nikdy se ho nepodařilo vypátrat.

S příchodem DNA však policie Jižního Walesu v roce 2003 spis znovu otevřela, čímž se tento případ stal jedním z nejstarších znovuotevřených případů na světě. Domnívali se, že vrahovi, pokud žije, bude kolem devadesáti let. Pátrání po Murielině DNA nebylo snadné, protože policejní stanice, která měla případ na starosti, byla zrušena. Detektiv šéfinspektor Paul Bethell nakonec ve skladu našel dívčin školní plášť a forenzní vědci získali profil DNA vraha. V národní databázi DNA nebyla nalezena žádná shoda, a tak se detektivové pokusili vypátrat příbuzné zločince, například syna nebo vnuka. Prověřili také 40 jmen lidí podezřelých během původního vyšetřování. Dodnes se však nepodařilo žádnou shodu najít.

Policie pátrá po Muriel Drinkwaterové 2. července 1946, v den nálezu jejího těla.

VRAŽDY VE VILLISCE

V neděli 9. června 1912, kdy dodavatel elektřiny po sporu s městskou radou vypnul osvětlení, ulice města Villisca ve státě Iowa potemněly. Přesto 43letý Josiah Moore a jeho 39letá manželka Sara vzali své čtyři děti na každoroční dětský den v presbyteriánském kostele. Akce trvala od 20:00 do 21:30. Byl to náročný den, který začal brzkými ranními bohoslužbami, a tak rodina pozvala dvě kamarádky svých dětí, aby u nich přespaly.

Druhý den ráno si jejich sousedka Mary Peckhamová všimla, že dům Moorových je neobvykle tichý. Když zjistila, že dveře jsou zamčené a nikdo neotevírá, zavolala Josiahova bratra Rosse Moora, který měl klíč. V ložnici v přízemí našel těla dvou sester Stillingerových, jedenáctileté Leny a osmileté Iny, které byly u Moorových na návštěvě. Paní Peckhamová přivolala šerifa a ten v ložnici v patře objevil těla celé rodiny. Všech osm obětí bylo brutálně zavražděno ve spánku.

V tomto bílém hrázděném domě ve Villisce bylo v roce 1912 zavražděno osm lidí.

Vyšetřování

Policie zjistila, že všechny venkovní dveře jsou zamčené a okna zavřená. Než v poledne dorazila místní Národní garda, aby oblast uzavřela, bylo místo činu značně poškozeno. Odhaduje se, že po místnostech se pohybovalo až 100 lidí, kteří si prohlíželi těla. Zvědaví návštěvníci si odnesli i některé osobní věci obětí a někdo zřejmě dokonce vzal i část otcovy lebky jako suvenýr. Tento rušný provoz zmátl i přivolané služební psy, kteří měli najít pachové stopy.

Doba úmrtí. Soudní lékař odhadl, že k vraždám došlo krátce po půlnoci, vrah se pohyboval od postele k posteli a obětem rozbíjel lebky. Podle výpovědí lékařů a dalších osob, které si místo činu prohlédly, byly děti udeřeny pouze jednou nebo dvakrát. Rodiče vícekrát. Nejhůř na tom byl otec. Obličeje obětí byly k nepoznání, vrah všechny zakryl prostěradlem a Lenu Stillingerovou zanechal v sexuální poloze, ačkoli nebyla znásilněna.

Fyzické důkazy. Vražedná zbraň, tedy zakrvácená otcova sekera, byla nalezena v pokoji pro hosty a poblíž na podlaze ležel kus slaniny. Vrah se pokusil krev ze sekery setřít a ruce si čistil o různé předměty. Na kuchyňském stole ležela miska s vodou obarvenou krví. Vyšetřovatelé uvedli, že obětem byly zasazeny údery tupým koncem hlavy sekery nebo její plochou částí, na matku bylo použito ostří. Na místě činu nebyly nalezeny žádné použitelné otisky prstů.

Podezřelí

Na počátku vyšetřování měla policie podezření, že oběti náhodně zabil někdo cizí, nejspíš nějaký maniak. Snažila se najít nějakou souvislost mezi známými vrahy a městem, ale bez úspěchu.

• Henry Lee Moore, 37 let. S rodinou Mooreových nebyl nijak příbuzný, ale šest měsíců po vraždách ve Villisce byl odsouzen za vraždu své matky a babičky v Columbii ve státě Missouri. Úřady ho vyslechly, ale žádnou souvislost nenašly.

• Frank F. Jones, 57 let. Soukromý detektiv James Newton Wilkinson se poté zaměřil na Jonese, senátora státu Iowa z Villisky. Moore pracoval v Jonesově obchodě se zemědělským nářadím, ale odešel, založil si vlastní konkurenční firmu a lukrativní zákazníky si vzal s sebou. Proslýchalo se také, že Moore měl poměr s Jonesovou snachou. Jones toho večera navštívil místní metodistický kostel. Mnozí místní obyvatelé ho neměli rádi a považovali ho za arogantního. Wilkinson na případ tlačil a tvrdil, že Jones si na vraždy najal jistého Williama „Blackieho“ Mansfielda, ale velká porota Mansfielda 21. července 1916 neobvinila, protože prokázal, že byl v době vraždy jinde.

• Reverend Lyn George Jacklin Kelly, 33 let. V roce 1917 se pozornost od Jonese obrátila k reverendu Kellymu, který byl v noci, kdy k vraždám došlo, v presbyteriánském kostele. Toho roku podepsal přiznání, v němž uvedl, že měl boží vnuknutí, aby vraždy spáchal. „Něco mi říkalo ‚Všechny je pozabíjej,‘“ napsal, „vzal jsem sekeru, vešel do domu a zabil je.“ Zakrvácenou košili Kelly údajně odnesl do čistírny, ale nikdy se nenašla. Jiní tvrdili, že o vraždách vyprávěl ještě před jejich odhalením. Úřad Ministra spravedlnosti státu Iowa ho z vražd obvinil, ale Kelly své přiznání před soudem odvolal.

Zprávu o zločinu na titulní straně The Villisca Review z 13. června 1912 doplňují fotografie Josiaha a Sary Mooreových, kteří zemřeli společně s dětmi.

Soudní procesy

V prvním soudním procesu, který začal v září 1917, shromáždili žalobci řadu kompromitujících údajů o Kellyho charakteru zdokumentovaných několik měsíců po vraždách.

Sexuální deviace. Kelly byl známý jako voyeur, který chodil pozdě v noci po městě a nahlížel do oken. Dívky uváděly, že je k sobě lákal na lekce těsnopisu, ale chtěl po nich, aby se svlékaly, a pokoušel se je osahávat. Obžaloba také poukázala na to, že Kelly byl levák, což se předpokládalo i o vrahovi, ale žádné skutečné fyzické důkazy proti němu neměla.

Vyšetřovatelé se krátce zaměřili na místního senátora Franka Jonese, ale souvislost s úmrtími se prokázat nepodařilo.

Obhajoba postavená na nepříčetnosti. Obhajoba tvrdila, že Kellyho přiznání bylo důsledkem psychických problémů a že jeho posedlost vraždami v něm vyvolala bludy. Dodala, že svědectví o jeho deviantním sexuálním chování se na případ vraždy nevztahuje. Porotci se na verdiktu nedokázali shodnout: jedenáct z nich ho chtělo zprostit viny a jeden si myslel, že vrahem je, ale má být osvobozen pro nepříčetnost.

Osvobozující rozsudek. Při opakovaném soudním řízení v listopadu byla použita tatáž důrazná obhajoba, která vedla ke Kellyho osvobození. Kelly byl souzen pouze za smrt Leny Stillingerové, což státu umožnilo pokračovat v prokazování dalších obvinění. Rozhodl se ale ve vyšetřování nepokračovat. Kelly později strávil nějaký čas v psychiatrických léčebnách ve Washingtonu a na Long Islandu ve státě New York.

Přetrvávající pochybnosti

Jak mohl vrah ubít osm lidí k smrti, aniž by probudil ostatní?

Proč policie poté, co nájemný vrah William Mansfield nebyl obviněn, nepokračovala ve stíhání senátora Jonese, který měl jasný motiv se pomstít?

Byl reverend Kelly psychicky narušený, když se k činu přiznal? Pokud ano, měl jeden z porotců pravdu, že oběti zabil ve stavu nepříčetnosti?

Někteří vyšetřovatelé se domnívali, že vrah používal kus slaniny k masturbaci. Jednalo se tedy o sexuální zločin? Proč se porotci víc nezaměřili na Kellyho deviaci?

REVEREND EDWARD HALL A ELEANOR MILLSOVÁ

Jednoho chladného večera 16. září 1922 nedaleko New Brunswicku v New Jersey učinil jeden mladý pár na procházce místní „šmajchlovací uličkou“ hrůzný nález – dvě mrtvoly, muže a ženy, ležící na zádech. Milenci utekli a zavolali policii, která po příjezdu zjistila, že oběti mají prostřelné hlavy. Ke všeobecnému překvapení a zděšení místních byli následně identifikovány jako reverend Edward Hall, 41letý episkopální farář, a paní Eleanor Millsová, 34letá členka jeho sboru a manželka kostelníka. Později vyšlo najevo, že spolu čtyři roky udržovali milostný poměr.

Vyšetřování

Vyšetřovatelům se na místě činu naskytl bizarní pohled. Nohy brutálně zavražděných směřovaly k okrasné jabloni. Hallova pravá ruka se dotýkala ženina krku a jedinou střelnou ránu na hlavě měl zakrytou slamákem. Levá ruka Millsové ležela na reverendově pravém stehně a kolem krku měla omotaný hnědý hedvábný šátek. Měla podříznuté hrdlo a v ráně byli červi, což svědčilo o tom, že byla zabita dříve, a navíc měla v hlavě tři střelné rány. Při pitvě se zjistilo, že měla vyříznutý jazyk, což se veřejnost dozvěděla až o čtyři roky později.

Detektiv Hanlon ze státní policie státu New Jersey připravuje pro soud jako důkazní materiál oblečení, které měli Edward Hall a Eleanor Millsová v době vraždy na sobě.

Neobvyklé důkazy. Na místě činu byla nalezena nábojnice ráže .32 a kolem těl a mezi nimi byly roztroušené kousky skartovaného papíru, později identifikované jako milostné dopisy obětí. Hall měl o podpatek levé boty opřenou svou vlastní vizitku. Tento důkazní materiál byl ale bohužel znehodnocen, neboť policie vizitku nechala kolovat mezi přítomnými lidmi.

Znovuotevřený odložený případ. Případ ležel čtyři roky ladem, dokud jej v roce 1926 guvernér státu New Jersey znovu neotevřel poté, co noviny přinesly zprávu, že služebná faráře informovala Hallovu manželku, že se on a Millsová chystají společně uprchnout. Služebná dodala, že se paní Hallová v noci vraždy vydala se svými bratry směrem ke „šmajchlovací“ uličce. V její blízkosti je vidělo i několik dalších svědků.

Portrét Eleanor Millsové.

Podezřelí

Nejprve se uvažovalo o mladém páru, který těla objevil, o Ku-klux-klanu a o neznámém tulákovi. Od těchto úvah se upustilo poté, co důkazy začaly ukazovat na rodinné záležitosti.

• Frances Hallová, 48 let. Dne 28. července 1926 byla obviněna z vraždy reverenda Halla jeho manželka. Věděla o jeho milostné aféře a poté, co zmizel, řekla několika lidem, že jsou milenci nejspíš mrtví.

• Henry Stevens, 52 let. Starší bratr Frances Hallové byl zatčen spolu se svou sestrou. Byl to gentleman s bezvadnou pověstí a profesionální střelec. Jeho zakrvácený kapesník s nápisem S jako Stevens byl nalezen poblíž místa vraždy a předán policii.

• William („Willie“) Stevens, 50 let. Spolu s Frances Hallovou byl zatčen i její druhý bratr. Byl mentálně postižený a většinu času trávil poflakováním se kolem městské hasičské zbrojnice. Ráno poté, co k vraždám došlo, sdělil Hallově služebné: „Včera v noci se stalo něco strašného.“ Druhý den ráno si navíc nechal vyčistit oblek od blíže neupřesněných skvrn. Nikdo však podle všeho nedokázal s jistotou určit, zda ho měl v noci vraždy na sobě.

• Henry Carpender, 40 let. Významný newyorský makléř a bratranec Frances Hallové byl zatčen jako hlavní podezřelý, ale vyšetřovatelé později obvinění pro nedostatek důkazů stáhli.

• James Mills, 45 let. Manžel Eleanor Millsové mezi důvodně podezřelými nebyl. Byl to pracovitý muž, který kromě kostela pracoval ještě jako školník. V noc vraždy byl dvakrát v kostele hledat svou ženu.

Dělníci exhumují tělo Eleanor Millsové k pitvě před soudním procesem s Frances Hallovou a jejími dvěma bratry. Tělo Edwarda Halla bylo rovněž exhumováno.

Soudní proces

Soudní proces začal 3. listopadu 1926 v Somerville ve státě New Jersey. Trval měsíc a informovaly o něm celostátní noviny a rozhlas. Obžaloba tvrdila, že Frances Hallová, pocházející z bohaté a dobře situované rodiny, nechala svého záletného manžela zabít svými dvěma bratry – William poskytl zbraň (vlastnil stejný typ zbraně, jako byla vražedná) a Henry střílel. Zkoumáním Williamovy zbraně se však zjistilo, že byla znehodnocena a nedalo se z ní střílet ostrými náboji.

Reverend Edward Hall pózuje před episkopálním kostelem svatého Jana Evangelisty v New Brunswicku ve státě New Jersey, kde působil. Eleanor Millsová tady zpívala ve sboru.

„Ženská od prasat“. Státní obžalobu poškodila rozporuplná výpověď klíčové svědkyně, padesátileté Jane Gibsonové, které tisk přezdíval „Ženská od prasat“, protože chovala prasata. Ta uvedla, že na svém kukuřičném poli viděla postavu, kterou považovala za zloděje kukuřice. Když se za ní vydala na mule, zahlédla dva muže a dvě ženy, jak se hádají u okrasné jabloně. Slyšela, jak jedna z žen křičí: „Co mají znamenat ty dopisy!“ Načež druhá žena třikrát vykřikla: „Nedělej to!“ a „Henry!“, potom někdo třikrát rychle vystřelil. Její příběh se však s každým převyprávěním měnil.

Drama u soudu. Vystoupení Gibsonové se stalo senzací. První den se zhroutila s bolestmi břicha a o dva týdny později ji k soudu přinesli na nosítkách, aby identifikovala podezřelé, které údajně viděla v kukuřičném poli, což se jí dosud nepodařilo.

Když Gibsonovou na nosítkách do soudní síně přinesli, její matka, která seděla v jedné z předních řad, začala křičet: „Je to lhářka, lhářka, lhářka! Taková je a vždycky byla.“ Obhajoba pak ještě přilila olej do ohně tím, že naznačila, že Ženská od prasat mohla vraždu spáchat sama.

Vizitka. Další rána pro obžalobu přišla poté, co jako důkaz předložila vizitku reverenda Halla nalezenou na místě činu. Přestože se na vizitce našly otisky prstů Williama Stevense, podle znaleckých výpovědí byly znehodnoceny tím, že ji policie nechala kolovat mezi diváky, a otisky se tak na ni mohly dostat až po činu.

Mezitím podezřelému střelci Henrymu dosvědčili tři svědci, že byl inkriminovaného večera někde na rybách na míle daleko. Obhajoba už nepotřebovala nic dalšího dodávat. Porota 3. prosince 1926 po pětihodinovém jednání prohlásila všechny tři obžalované za nevinné.

Přetrvávající pochybnosti

Jaký význam měly vrahem naaranžované pózy těl? Proč dal vrah na místo činu vizitku Edwarda Halla a kolem těl manželů rozházel jejich roztrhané milostné dopisy?

Vzhledem k tvrzení služebné, že manželka a její bratři byli na místě činu, a k tomu, že je i další lidé viděli poblíž, proč došlo k tak zásadnímu obratu poté, co Ženská od prasat změnila výpověď?

Byli porotci ovlivněni špatnou prací obžaloby a tím, že Hallovi pocházeli z tak vlivné rodiny?

UDĚLAL TO MANŽEL NEBO MANŽELKA?

Když je oběť vraždy ve stavu manželském, policie a veřejnost často podezírají jejího partnera. Pokud to nevypadá jako pravděpodobné, detektivové i tak obvykle partnera podrobí intenzivnímu výslechu, aby ho či ji jako podezřelé vyloučili. DNA a otisky prstů bývají v případech manželské vraždy prakticky nepoužitelné, protože manželé obvykle bývají v úzkém kontaktu a vražednou zbraň oba používají.

I když byla za vraždu odsouzena řada partnerů, mnozí slavní lidé byli zatčeni a následně zproštěni obžaloby. Patří mezi ně i hollywoodský herec Robert Blake, který byl v roce 2001 zatčen za zastřelení své 44leté manželky Bonnie, která na něj čekala v autě. Porota 71letou hvězdu filmu In Cold Blood osvobodila, přestože dva hollywoodští kaskadéři tvrdili, že se je pokusil k vykonání vraždy najmout. Obhajoba je označila za lháře a narkomany a Blake byl osvobozen. Žádní další podezřelí od té doby nebyli nalezeni. Mezi další zatčené a propuštěné manžele patří Dr. Sam Sheppard (viz strana 37), Claus von Bülow a O. J. Simpson.

Porotci a soudci bývají vstřícnější k obviněným manželkám, které často tvrdí, že je manželé zneužívali. Mezi ně patří i 33letá Mary Winklerová, která se přiznala, že v roce 2006 omylem střelila svého 31letého manžela Matthewa do zad. Ten byl duchovním Církve Kristovy, ale podle jejích slov ji pravidelně bil a kopal. Poté, co ho zabila, utekla i se třemi malými dcerami z Tennessee do Alabamy. V roce 2007 byla odsouzena za neúmyslné zabití a dostala trest odnětí svobody v délce 210 dní, jelikož si ale trest už odpykala v době mezi zatčením a odsouzením, byla po 67 dnech propuštěna. Většinu času strávila v psychiatrické léčebně.

Mary Winklerová čeká na lavici obžalovaných na návrat porotců po soudní přestávce.

WILLIAM DESMOND TAYLOR

Jednou z vražd, které nejvíc otřásly Hollywoodem, bylo zastřelení 49letého slavného herce a režiséra němých filmů Williama Desmonda Taylora. Byl všeobecně oblíbený, podílel se na více než 80 filmech a působil jako předseda Asociace filmových režisérů. Jedné chladné noci 1. února 1922 Taylora v jeho bungalovu ve Westlake Parku, drahé losangeleské čtvrti, někdo střelil do zad. V 19:45 se rozloučil s blízkou přítelkyní Mabel Normandovou, kterou odvezl šofér. Normandová, filmová komička, strávila s Taylorem navzdory prohibici příjemný večer popíjením koktejlů. O 12 hodin později objevil Taylorův komorník Henry Peavey jeho tělo. Jeho smrt šokovala Hollywood i filmové fanoušky, protože detaily případu začaly pozvolna odhalovat svět sexuální nevázanosti a užívání drog ve filmovém průmyslu. Tento příběh změnil představy veřejnosti o hercích, které obdivovala a k nimž vzhlížela jako ke svým vzorům.

William Desmond Taylor si během první světové války odpočal od Hollywoodu a sloužil jako poručík britské armády ve francouzském Dunkerku.

Vyšetřování

Policie nalezla místo činu prakticky bez důkazů. Prostor nebyl zajištěn a pohybovali se v něm lidé ze studia Paramount, jimž umožnil přístup zřízenec. Mezi lidmi, kteří naprosto znehodnotili veškeré existující stopy, byl i výkonný ředitel a kameraman, a tato skupina dokonce odnesla Taylorovy osobní dopisy pro případ, že by obsahovaly nějaké nepříjemné intimní informace.

Záhadný lékař. Mezi přítomnými byl i muž, který o sobě tvrdil, že je lékař. Spěšně ohledal tělo a nesprávně uvedl, že Taylor utrpěl krvácení do žaludku. Než dorazila policie a objevila v Taylorových zádech ránu po kulce ráže .38, tajemný lékař zmizel a už ho nikdo nikdy neviděl.

Nákres Taylorova domu v Los Angeles se zvýrazněnou místností, v níž byl zavražděn. Jeho tělo je zobrazeno ležící před převrácenou židlí.

„Podivně vypadající“ muž. Policie vyslechla sousedy, z nichž dva uvedli, že kolem 20:00 zaslechli ránu, která zněla jako z výfuku auta. Na Taylorově verandě zahlédli temnou postavu, kterou jeden z nich popsal jako „podivně vypadajícího“ muže, který se vrátil do bungalovu, v zápětí zase vyšel ven a nenuceně odešel.

Kdo byl William Desmond Taylor? Taylor byl v Hollywoodu známý jako okouzlující gentleman. Narodil se jako William Cunningham Deane-Tanner v Irsku a v letech 1901 až 1912 byl ženatý s bohatou ženou z newyorské společnosti. V roce 1908 ženu s dcerou opustil a v roce 1912 se objevil jako herec v Hollywoodu. Poté, co se v Hollywoodu prosadil, ho manželka vypátrala a kontaktovala, a tak ze své dcery udělal dědičku.

Detektivové zkoumali milostné dopisy psané herečkami a fanoušky v naději, že v nich objeví nějaký skrytý motiv. Spekulovali i o tom, že Taylorova hojně propagovaná kampaň proti nelegálním drogám mohla přimět drogové dealery k najmutí vraha, ale ani tento směr vyšetřování k ničemu nevedl.

Podezřelí

• Mary Miles Minterová, 19 let. Taylor byl mentorem této blonďaté herečky a měli spolu i milostný vztah, později se ale Minterové začal vyhýbat, protože z jejího poblouznění začal mít obavy. Policie při prohlídce saka oběti objevila tři blonďaté vlasy a v bungalovu byly nalezeny její milostné dopisy spolu s kapesníky a růžovou noční košilí. Je možné, že za ním Minterová osudné noci přišla se zbraní, kterou použila při dřívějším neúspěšném pokusu o sebevraždu. Spekulovalo se, že vyhrožovala, že se zastřelí, a přitom nechtěně zastřelila jeho poté, co se jí v tom pokusil zabránit.

• Charlotte Shelbyová, 44 let. Manipulativní matka Minterové vlastnila pistoli ráže .38, stejný kalibr měla vražedná zbraň. Brzy po vraždě odjela na několik let ze země. Tisk spekuloval, že Taylora zabila, aby dceři zabránila vzdát se herecké kariéry kvůli staršímu muži.

• Mabel Normandová, 29 let. Normandová, závislá na kokainu a opiu, která Taylora inspirovala k veřejnému vystupování proti drogám, byla poslední známou osobou, která ho viděla živého. Po vraždě ji policie našla, jak se přehrabuje v Taylorových osobních věcech – možná ji

s obětí pojilo milostné pouto, což se ale nikdy neprokázalo. Přestože její šofér předtím postřelil jednoho z jejích milenců, měla Normandová alibi a nepatřila mezi vážně podezřelé.

• Edward Sands, 27 let. Bývalý Taylorův komorník a kuchař si odseděl trest za zpronevěru a třikrát dezertoval z amerického námořnictva. Ačkoli se narodil v Ohiu, předstíral, že je Angličan a vystupoval pod několika pseudonymy. Když od Taylora půl roku před vraždou odešel, ukradl mu auto spolu s asi 5000 dolary v hotovosti a dalšími cennostmi. Policie Sandse nikdy nenašla.

Bývalý námořní kapitán Charles Carsen tvrdil, že se při toulkách po Kalifornii setkal se třemi muži, z nichž jednoho znal jako Edwarda Sandse, a ti se mu svěřili, že si chtějí s Taylorem „vyřídit účty“. Byl považován za nespolehlivého svědka a jeho svědectví bylo zamítnuto.

• Henry Peavey, 39 let. Taylorův komorník našel tělo a byl jedním z prvních podezřelých. V den Taylorovy vraždy měl Peavey stanout před soudem kvůli obvinění z nemravného chování. Režisér za něj složil kauci a měl svědčit v jeho prospěch. Hollywoodské drby spekulovaly, že oba muži měli homosexuální poměr, ale vyšetřovatelé o tom nenašli žádné důkazy.

• Margaret Gibsonová, 27 let. Gibsonová, hvězda němých filmů, která s Taylorem natočila čtyři filmy, nebyla nikdy mezi podezřelými, ale těsně před smrtí v roce 1964 se k vraždě přiznala. Gibsonová byla v roce 1923 zatčena za údajné spolupachatelství ve vyděračské skupině a propuštěna bez obvinění.

Mary Miles Minterová měla s Taylorem milostný vztah. Po jeho smrti natočila už jen čtyři filmy a poté hollywoodskou scénu opustila.

Přetrvávající pochybnosti

Proč se detektivové soustředili na lidi z Hollywoodu a vážně neuvažovali o možnosti, že je vrahem lupič nebo drogový dealer, který se mstil?

Ačkoli stopy a motiv ukazovaly na neurotickou herečku Mary Miles Minterovou nebo její matku, proč tři okresní státní zástupci nejednali? Šlo o krytí, které mělo chránit filmovou komunitu?

I když byl sluha Edward Sands drobný podvodníček, který Taylora úspěšně okradl a zmizel, proč by se vracel, aby svého bývalého zaměstnavatele zavraždil?

Proč policie ignorovala podle všeho upřímné doznání Margaret Gibsonové na smrtelné posteli, která nedávno konvertovala ke katolické víře?

VRAŽDA, ČI NEHODA?

Jak vyšetřovatelé poznají, zda něco, co vypadá jako tragická nehoda, je ve skutečnosti vražda? Pokud oběť měla autonehodu nebo vypadla z okna, nebývá to snadné. Smrtelné nehody jsou tak časté, že pokud nejsou okolnosti vyloženě podezřelé, policie často dál nepátrá.

Jedna z nejstarších amerických konspiračních teorií se týká smrti Karen Silkwoodové při automobilové nehodě 13. listopadu 1974. Osmadvacetiletá Silkwoodová pracovala v továrně na plutonium poblíž Oklahoma City a jako odborová aktivistka si stěžovala na nebezpečné pracovní podmínky. V osudný den jela sama předat reportérovi deníku The New York Times nějaké materiály. Auto náhle sjelo z dálnice a narazilo do betonové zdi. Žádné dokumenty se v něm kupodivu nenašly. Představitelé odborů si najali nezávislého vyšetřovatele nehody, který na zadním blatníku její hondy objevil důlek a stopy po smyku na vozovce. Dospěl k závěru, že Silkwoodová byla ze silnice vytlačena jiným vozem. Oklahomská dálniční hlídka případ označila za nehodu.

Ani důkladné vyšetření autonehody ale nemusí vést k ukončení všech podezření. Po smrti princezny Diany v pařížském tunelu v roce 1997 francouzské a britské vyšetřování obvinilo z nehody opilého šoféra. Mohamed Al-Fayed, jehož syn Dodi zemřel spolu s Dianou, dodnes tvrdí, že byli zavražděni, protože se jí chtěl zbavit britský establishment.

Podobné potíže mají detektivové i v případě úmrtí způsobených pádem z výšky. George Smith IV. spadl v roce 2005 na líbánkách přes palubu výletní lodi mezi Řeckem a Tureckem. V jeho kajutě slyšeli svědci hádku mezi neznámými lidmi a uvnitř i vně kajuty se našla krev, stejně jako na stříšce nad záchrannými čluny. Jeho manželka Jennifer byla nalezena v bezvědomí daleko od kajuty, aniž by si pamatovala, co se stalo. Nikdy se nepodařilo najít žádného podezřelého.

Karen Silkwoodová si stěžovala Komisi pro atomovou energii na bezpečnostní problémy.

HARRY OAKES

Sir Harry Oakes se narodil v Maine a během zlaté horečky žil jako zlatokop na Klondiku a později i v Kalifornii, Austrálii a na Novém Zélandu. V roce 1912 zbohatl v severním Ontariu a stal se jedním z nejbohatších lidí v Kanadě. V roce 1924 přijal z obchodních důvodů kanadské občanství. V roce 1935 se přestěhoval na Bahamy, kde působil jako developer a žil v nádherném domě v Nassau. V roce 1939 byl anglickým králem povýšen do rytířského stavu.

Harry Oakes pózuje s mačetou, a přitom má na sobě kravatu, naznačující jeho dvojí roli – bohatého podnikatele a drsného ostrovana.

Ráno 8. července 1943 tohoto 68letého muže nalezl zavražděného v posteli jeho host Harold Christie. Oakese někdo ubil, polil benzínem a zapálil. Ostatky byly pokryté peřím z polštáře.

Vyšetřování

Policie při ohledání napůl ohořelého těla našla na levé straně Oakesovy hlavy čtyři záseky způsobené ostrým špičatým nástrojem. Na nedalekém čínském paravanu se našla krev a otisky prstů, na zdi vedle postele byl jediný krvavý otisk ruky a na schodech do ložnice se nacházely zablácené stopy. Kromě zapálení těla se vrah neúspěšně pokusil zapálit i ložnici.

Vtíravý vévoda. Eduard VIII., vévoda s Windsoru, který se po abdikaci na britský trůn stal guvernérem Baham, usiloval o to, aby Oakesova smrt byla prohlášena za sebevraždu. Byl v Británii značně neoblíbený a chtěl se vyhnout dalším skandálům. Ve snaze dosáhnout tohoto cíle uvrhl na vyšetřování informační embargo a povolal dva detektivy z Miami.

Otisky prstů. Místní honoraci bylo umožněno do Oakesovy ložnice nahlížet, a tak bylo místo činu značně poškozeno. Detektivové později oznámili, že otisk prstu na čínském paravanu se shoduje s otiskem hraběte Alfreda („Freddieho“) de Marigny, 33letého Oakesova francouzského zetě, který na ostrově nebyl oblíben. Marigny byl zatčen a všechny ostatní otisky prstů byly z místa činu odstraněny, což znemožnilo usvědčit kohokoliv jiného.

Alfreda de Marignyho, Oakesova zetě, odváží po zatčení policie. Byl zproštěn viny a následně vyhoštěn.

Další podezřelí

• Mafie. Oakes byl odpůrcem legálního hazardu na ostrově a řada lidí se domnívala, že se mu mohli svým obvyklým způsobem pomstít gangsteři. K mafiánům, kteří zde chtěli stavět kasina, patřili i „Lucky“ Luciano a Meyer Lansky.

• Walter Foskett, 61 let. Podezřelý byl i Oakesův právník Foskett. Ve zprávě FBI z roku 1959, která obsahovala rozhovor s marylandským obchodníkem s uměním Fredem Maloofem, se uvádí, že mu Foskett vyhrožoval pistolí po hádce kvůli obrazům, které měl Oakes použít k zajištění financování koupě hotelu v Miami. Když Maloof o incidentu informoval Oakese, milionář tvrdil, že o nabízených obrazech nic neví. Vztekal se, že ho jeho právník podvedl, a prohlásil, že ho „srovná“. Oakes byl zavražděn jen několik dní po tomto rozhovoru.

• Harold Christie, 47 let. Fred Maloof navíc naznačil FBI, že se domnívá, že do vraždy byl zapleten i Christie, který Oakesovo tělo objevil. Christie byl spekulant s nemovitostmi a bývalý pašerák rumu, který chtěl na ostrově provozovat hazardní hry.

Soudní proces

Soudní proces začal na Bahamách 18. října 1943. Obžaloba předvolala svědky, kteří vypovídali o napjatém vztahu Marignyho s Oakesem. Oakesovi se nelíbilo, že Francouz utekl s jeho dcerou Nancy v den jejích osmnáctých narozenin, kdy už mohla zdědit otcův majetek. Nancy však nepřátelství svých rodičů vůči němu nechápala.

Neobvyklé chování. Jeden ze svědků uvedl, že den před vraždou viděl oba muže se hádat. Oakes se rozčiloval, že jeho žena dostávala od Marignyho dopisy, a nařídil mu, aby jí přestal psát, přičemž Marignyho označil za sexuálního maniaka. Policie porotě sdělila, že Marigny v půl osmé ráno v den vraždy navštívil policejní stanici, vypadal velmi rozrušeně a požadoval, aby někdo zkontroloval jeho auto přestavěné na dodávku.

Asistent (vlevo) ukazuje plány Marignyho domu (zleva doprava) předsedovi soudu Oscaru B. Halymu a obhájcům Godfreymu Higgsovi a W. E. A. Callenderovi.

Pozornost se přesouvá na Christieho. Obhajobě pomohlo, když vyšlo najevo, že se inspektoři spletli, když původně tvrdili, že otisky prstů v místnosti nepatřili Marignymu. Obhájci navíc přesunuli pozornost na Christieho a zajímalo je, proč ten večer zaparkoval tak daleko od domu. Odpověděl, že chtěl ušetřit benzín. Místní policejní komisař navíc vypověděl, že o půlnoci v den vraždy viděl Christieho jako spolujezdce v jiném autě, přestože Christie tvrdil, že z domu neodešel.

Marignyho alibi. Marigny vypověděl, že v noci, kdy došlo k vraždě, bavil doma hosty a jednoho z nich odvezl v jednu ráno domů, což mu trvalo asi 45 minut. Pár, který u něj spal, se ho ptal, proč má ožehnuté ruce, vlasy a vousy. Marigny odpověděl, že se mu to stalo při zapalování doutníku, a navíc vařil na plynovém sporáku.

Porota 12. listopadu za necelé dvě hodiny většinou hlasů 9:3 shledala Marignyho nevinným.

Přetrvávající pochybnosti

Marigny byl pravděpodobným podezřelým na základě své zlatokopecké pověsti a neustálým hádkám s obětí, znamená to, že na něj policie obvinění ušila? Udělali to proto, aby odvedli pozornost od jistých vlivných lidí na ostrově, kteří se snažili Oakesovi zabránit v zablokování výstavby kasin?

Zanechal by profesionální nájemný vrah po ubití oběti v ložnici stopy od bláta?

Jak se vrah vloupal do domu, vstoupil do Oakesova pokoje, brutálně ho ubil a odešel, aniž by vzbudil Christieho, který spal ve vedlejší ložnici? Jak se mohl Christie navzdory hluku a zápachu ohně neprobudit?

Mohl zločin spáchat nebo se na něm podílet sám Christie? Tvrdil, že Oakesovo tělo druhý den ráno po nalezení zvedl, protože si neuvědomil, že je mrtvý. Neřekl to jen jako vysvětlení, proč se na mrtvole našly jeho stopy?

ZNEHODNOCENÍ DŮKAZŮ NA MÍSTĚ ČINU

Pokud policie místo činu řádně nezabezpečí, aby se na něj kromě vyšetřovatelů nikdo nedostal, může dojít ke zničení klíčových důkazů. I povolaní policisté mohou na místě činu, nebo dokonce na oběti zanechat vlastní DNA nebo jiné stopy. Aby se takové kontaminaci zabránilo, používají vyšetřovatelé ochranné obleky, masky, rukavice a plastové návleky. S obětí a předměty na místě se až do příjezdu forenzního vyšetřovatele nehýbe. Veškeré důkazy se poté pečlivě zabalí a označí.

Ke zničení či znehodnocení důkazů došlo v řadě známých případů. V případě nevyřešené vraždy dětské královny krásy JonBenét Ramseyové z roku 1996 (viz strana 77) policie umožnila rodině a přátelům volně se pohybovat po domě. Ve většině případů mohou vést ke zmatkům i naprosté drobnosti. V kalifornském soudním procesu s hudebním producentem Philem Spectorem v roce 2007, který byl veden kvůli zastřelení herečky Lany Clarksonové, obhajoba tvrdila, že důkazy byly zpochybněny typem lepicí pásky použité k sejmutí vláken z oblečení oběti. Tvrdili, že páska mohla zničit důkazy – krevní skvrny, podle nichž stál Spector od Clarksonové příliš daleko na to, aby ji mohl zastřelit. Porota později nedospěla k žádnému verdiktu a Spector byl odsouzen až při druhém procesu v roce 2009.

Hudební producent Phil Spector přichází se svou manželkou Rachelle Shortovou na úvodní řeč soudního procesu.

ČERNÁ DAHLIA

Elizabeth Shortová byla krásná dvaadvacetiletá nezaměstnaná servírka, mezi přáteli přezdívaná Černá Dahlia. Jednalo se o slovní hříčku související s populárním filmem Modrá Dahlia, protože se oblékala do černého a měla nápadně černé vlasy. 15. ledna 1947 našla žena na procházce s dítětem její zohavené tělo v Leimertově Parku v Los Angeles. Trup byl rozpůlen a obličej rozřezán od koutků úst až k uším. Vrah položil ruce oběti nad hlavu s lokty v pravém úhlu.

Tato vražda fascinuje veřejnost už přes 60 let a inspirovala mimo jiné Jamese Ellroye k napsání kriminálního románu z Los Angeles z roku 1987 Černá Dahlia adaptovaného v roce 2006 do filmové podoby se Scarlett Johanssonovou v hlavní roli.

Shortová vyrůstala v Medfordu ve státě Massachusetts a v 19 letech se přestěhovala do Kalifornie.

Vyšetřování

Policie mrtvolu identifikovala podle otisků prstů. Ty byly sejmuty a předány losangeleskému soudnímu znalci, aby je zvětšil a poslal FBI do Washingtonu, kde je porovnali s otisky v databázi. Otisky prstů byly Shortové kdysi odebrány kvůli trestnému činu na kalifornské vojenské základně po zatčení za pití alkoholu v nezletilosti. Deset dní po nálezu těla byla v kontejneru vzdáleném několik kilometrů nalezena její černá lakovaná kabelka a černá bota.

Senzační příběh. Brutální vražda krásné mladé ženy se stala pro média senzačním příběhem. To dál zvýšilo tlak na losangeleskou policii, která na případ nasadila stovky policistů.

Bez stálého bydliště. Detektivové zjistili, že Shortová nemá stálou adresu, protože v poslední době bydlela v několika bytech, ubytovnách a hotelech v oblasti Los Angeles. V Los Angeles žila tři roky, pokoušela se stát herečkou a živila se příležitostnými brigádami. Týden před smrtí oznámila příteli, že se stěhuje do Chicaga, kde chtěla pracovat jako modelka. Naposledy ji viděli 9. ledna ve foyer hotelu Biltmore v centru Los Angeles, kde se měla sejít se svou sestrou a odjet k ní do Berkeley.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nejslavnější odložené případy.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.