Fotografujeme

Přírodu

Objektivem Honzy Štěpničky

Fotografujeme PŘÍRODU

Objektivem Honzy Štěpničky

Jan Štěpnička

Copyright © ZONER a.s. E-kniha vyšla v roce 2022. Všechna práva vyhrazena. Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována či jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Katalogové číslo: ZRE2217

Šéfredaktorka: Ivana Vrajová

Redakce, technické poznámky a část Úpravy: Pavel Kristián

Výroba e-knihy: Marek Bílý

Obálka: Petr Bernát

Informace, které jsou v této knize zveřejněny, mohou být chráněny jako patent. Jména produktů byla uvedena bez záruky jejich volného použití. Při tvorbě textů a vyobrazení bylo sice postupováno s maximální péčí, ale přesto nelze zcela vyloučit možnost výskytu chyb. Vydavatelé a autoři nepřebírají právní odpovědnost ani žádnou jinou záruku za použití chybných údajů a z toho vyplývající důsledky. Názory v knize uvedené se nemusí shodovat se stanovisky vydavatelství. Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být reprodukována ani distribuována žádným způsobem ani prostředkem, ani reprodukována v databázi či na jiném záznamovém prostředku či v jiném systému bez výslovného svolení vydavatele s výjimkou zveřejnění krátkých částí textu pro potřeby recenzí.

Dotazy týkající se distribuce směřujte na:

Zoner Press

ZONER a.s.

Nové sady 18, 602 00 Brno

tel.: 532 190 883

e-mail: knihy@zoner.cz

www.zonerpress.cz

www.facebook.com/Zonerpress

www.instagram.com/zoner_press_brno/

ISBN epub: 978-80-7413-545-3

ISBN mobi: 978-80-7413-546-0

.

Věnováno všem milovníkům přírody, známým a kamarádům, kteří mě jakkoliv podporují a není jim osud naší přírody lhostejný. Poděkování patří přítelkyni Radce za její trpělivost a doprovod na mnoha fotografických výpravách. Bratrovi Mirkovi, s kterým jsme prožili spoustu úžasných chvil v přírodě, vytvořili ptačí napajedlo a další projekty. Kamarádovi Karlovi, s kterým jsme strávili řadu zim při fotografování dravců. Kamarádovi Milošovi za pomoc při určování vážek. A samozřejmě celé naší rodině za podporu mého koníčka. Velké díky patří Pavlu Kristiánovi, bez něhož by kniha jen velmi těžko vznikla.

Obsah

O AUTOROVI

SAVCI

HMYZ

OBOJŽIVELNÍCI A PLAZI

ROSTLINY

PTÁCI

ÚPRAVY

O autorovi

Milovník přírody a amatérský fotograf Honza Štěpnička. Narodil se v Karlových Varech roku 1972, od roku 1982 žije v Praze až do dnes.

V běžném pracovním životě tráví čas za volantem nákladního automobilu. Většinu volných chvil tráví v přírodě s dalekohledem na krku a fotoaparátem přes rameno. Fotografování přírody se věnuje od roku 2011. Velkými vzory mu jsou fotografové přírody Rostislav Stach a Petr Bambousek. Za jedenáct let fotografování pořídil mnoho fotografií živé přírody, o některé z nich by se rád podělil se čtenáři v této knize, jež je jeho první publikací.

Savci

Srnec obecný – březí srna

Daněk evropský

Králík divoký

Liška obecná

Netopýr velký

Prase divoké

Srnec obecný

Sysel obecný

Vrápenec malý

Zajíc polní

Daněk evropský (Dama dama)

Daněk evropský, někdy taky nazývaný skvrnitý, se na naše území dostal v patnáctém století z oblasti středomoří a Malé Asie. Až do konce devatenáctého století byl u nás chován pouze v oborách, poté byl na mnoha místech vypuštěn do volné přírody.

Samec daňka nezaměnitelný díky svému lopatovitému paroží může dorůst v kohoutku až 110 cm a jeho hmotnost může dosáhnout až 95 kilogramů. Samice jsou samozřejmě menší, měří v kohoutku do 90 cm a váží do 50 kilogramů.

Zimní zbarvení u daňků je tmavohnědé s jen nepatrně viditelnými skvrnami nebo zcela bez nich. Letní zbarvení je naopak červenohnědé s bílými skvrnami v několika podélných řadách. Bílou má také spodinu těla a vnitřní strany nohou.

Když jsem se jedno pozdní podzimní odpoledne vracel z jižních Čech směrem ku Praze, spatřil jsem v dáli na travnaté louce stádo dančí zvěře. Bylo jich tam okolo dvaceti, včetně jednoho nádherného bílého samce. Zaparkoval jsem vozidlo opodál a vydal se pomalu okrajem lesa směrem k nim. Na sebe jsem si vzal maskovací oděv, tzv. hejkala a fotoaparát s dlouhým teleobjektivem přes rameno. Než jsem se však dostal na místo, odkud by se dalo fotografovat, stádo pozvolna zašlo za horizont. Po asi půlhodině jsem zaznamenal na samém horizontu, na hraně louky, že se v jednom místě vynořilo ono lopatovité paroží. Nastavil jsem si fotoaparát a čekal, zda se daněk ukáže. Ukázal se, sice až po několika minutách, a společně s ním se objevila i daněla. Oba byli v nádherném hnědočerveném letním šatě s bílými skvrnami. Tajně jsem doufal, že se objeví i albín, ale bohužel ten se už neukázal.

Bylo sice pod mrakem, tudíž celkem málo světla, ale i tak jsem se pokusil udělat pár záběrů. Vzdálený borový les za řekou vytvořil zajímavé mlhavé, namodralé pozadí. Jelikož světlo rychle ubývalo, vrátil jsem se do auta a pln tohoto krásného zážitku pokračoval v cestě domů.

Daněk evropský

Technická poznámka:

Na těle pokročilých fotoaparátů bývá celá řada tlačítek a jiných ovládacích prvků. Některé z nich jsou přímo určeny pro přiřazení vybrané funkce uživatelem. Ale většinou je možné přiřadit nějakou funkci nebo upravit standardní funkci pro všechna tlačítka, která na těle jsou. Např. pro tlačítko AE L/AF L lze zvolit zda bude „uzamykat“ expozici nebo zaostření, nebo mu přiřadit jinou funkci, třeba ostření.

Některá tlačítka patří k obecně málo používaným. Např. tlačítku pro kontrolu hloubky ostrosti je vhodné přiřadit jinou funkci, třeba změnu měření expozice ze segmentového na zdůrazněný střed apod.

Použitá fotografická technika:

Canon EOS 70D, stabilizovaný objektiv Sigma 150-600 mm f/5.0-6.3 DG DN OS Sports.
Maskovací oděv, tzv. hejkal.

EXIF:

Ohnisková vzdálenost: 600 mm

Clona: f/6.3

Expoziční čas: 1/640 s

Citlivost ISO: 640

Králík divoký (Oryctolagus cuniculus)

Jedním z našich hlodavců je králík divoký. Dříve byl králík v České republice významnou lovnou zvěří. Nyní hlavně díky nepravidelně se objevující infekční myxomatóze ubylo králíků natolik, že již v podstatě pro myslivost nemají žádný význam.

Králík se stavbou těla podobá zajíci, je však asi o polovinu menší, má kratší končetiny a uši. Uši králíka nikdy nemají černou špičku, jako je tomu u zajíců.

Když jezdívám fotografovat sysly k Mladé Boleslavi, někdy si přivstanu právě kvůli králíkům, kteří s nimi tuto lokalitu sdílejí. Králíci jsou zde ale plaší. Je třeba přijet na místo nejlépe za svítání, kdy králíci vylézají ze svých nor. Je tu travnatá pláň s několika norami rozesetými po celé lokalitě. Když dorazím, dalekohledem vysleduji, ze kterých nor již králíci vylézají. Je třeba se usadit alespoň 20 m od nory a vyčkat, až ji králíci začnou opouštět. Vylezou obhlídnout okolí, a pokud už vyšlo slunce, rádi se vystavují jeho paprskům. Pak začnou prozkoumávat okolí nory a pochutnávat si na zdejších travinách.

Potom je potřeba se velmi pomalu, nejlépe vleže, postupně přibližovat. Když je člověk moc zbrklý či neopatrný, králíci se leknou a během vteřiny jsou zpět v norách. Pak čekáte zase minimálně půl hodiny, než znovu vylezou.

Osvědčilo se mi být domaskován, mimo maskáče, ještě maskovací kuklou a rukavicemi. Pak se stačí pomalu bez prudkých pohybů přibližovat, dostanete se tak i na pár metrů od králíka.

Tuto fotografii dospělého králíka jsem pořídil na jaře za úsvitu. Je vidět louka zalitá prvními slunečními paprsky, v popředí kvetoucí rostliny. Počasí ten den bylo slunečné, po ránu ještě mlžný opar, který se postupně se zvyšující teplotou rozplynul.

Mládě králíka divokého

Technická poznámka:

Uživatelské nastavení – užitečné, ale málo používané. Občas se stane, že fotograf zapne nějakou funkci (bracketing) nebo pozmění nastavení něčeho (počet snímků u samospouště) apod. Později může být obtížné dohledat, co vlastně bylo změněno. Snad všechny fotoaparáty disponují tzv. uživatelským nastavením. Jako uživatelské nastavení je vhodné uložit si standardní nastavení fotoaparátu včetně např. režimu ostření, měření expozice nebo nastavení samospouště atd. Při problémech pak není nutno postupně procházet jednotlivé položky, ale volbou uživatelského nastavení se vrátit ke svému základnímu nastavení.

Použitá fotografická technika:

Canon EOS 500D, stabilizovaný objektiv Sigma 150-600 mm f/5.0-6.3 DG DN OS Sports.

EXIF:

Ohnisková vzdálenost: 500 mm

Clona: f/7.1

Expoziční čas: 1/200 s

Citlivost ISO: 200

Liška obecná (Vulpes vulpes)

Mláďata zvířat jsou obecně fotograficky velmi atraktivní. U liščat to platí dvojnásob. Asi je to tím, že blízkým přítelem člověka je pes. Liška je šelma psovitá a její nádherná mláďata jsou štěňata. Dokud jsou malá, mají úchvatně modré oči.

Liška obecná je naší nejrozšířenější divokou šelmou, dožívá se 3 až 4 let. Pokud ji ovšem nezastřelí myslivci, neboť je považována za škodnou. Může vážit až 12 kg a dokáže vyvinout na krátkou vzdálenost rychlost až 50 km v hodině. Délka těla bývá okolo 100 až 140 cm. Liška je všežravec, dává přednost snadno ukořistitelné potravě. Živí se převážně hlodavci, ptáky, králíky, hmyzem nebo obojživelníky. Dále pak loví zajíce, koroptve, divoké kachny, jehňata, kde však loví nemocné, staré kusy a mláďata, neboť na dospělé kusy není dostatečně fyzicky vybavena. Dokáže ulovit i srnče, cca do věku 2 měsíců. Má ráda i ovoce, pokud není příliš kyselé. Loví převážně před východem slunce a za soumraku.

Znám několik malých bývalých pískoven, kde si lišky dělají svoje nory, v nichž začátkem jara vrhnou mláďata. Ve zhutnělých pískových stěnách se jim poměrně snadno hrabe, a navíc uzavřené pískovny většinou zejí prázdnotou a jsou bez lidské přítomnosti, což jim vyhovuje. Cítí se zde bezpečně. Když mláďata trochu odrostou, ve stáří přibližně 2 měsíců, přemůže je zvědavost a začnou vylézat do ústí nory, kde tráví volný čas. Hrají si a mnohdy zde i žerou potravu, kterou jim samice nosí. Ta pak většinou přes den spí v noře.

Když jsem se tenkrát k jedné takové pískovně vydal původně s cílem ji prozkoumat, zda zde nejsou vlhy nebo břehule, neboť jsou tu vysoko ve stěnách hnízdní nory, narazil jsem náhodou na asi metr širokou noru. Podle ošlapaného vchodu a kostí kolem bylo hned jasné, kdo že ji obývá. Přesunul jsem se tedy i s dalekohledem k protější stěně pískovny, kde jsem se usadil pod akátem, přes sebe přehodil maskovací síť a pozoroval vchod do nory.

Čekal jsem téměř 3 hodiny a už už jsem to chtěl vzdát a odejít. Když tu se v ústí nory objevil zrzavý čenich. Po chvíli vylezlo lišče a větřilo pachy z okolí. Po pár minutách zalezlo zpět a už se znovu neukázalo. Vrátil jsem se k vozu, uvařil si polévku ze sáčku a uložil se ke spánku.

Na druhý den ráno jsem vstal za svítání, popadl fotoaparát, maskovací síť a vrátil jsem se do pískovny. Na noru krásně svítilo ranní slunce. Já jsem doufal, že se lišče znovu objeví. Potřeboval jsem se dostat na vzdálenost, ze které bych mohl fotografovat, ale zas ne tak blízko, aby mě stará liška ucítila. Odnesla by mláďata jinam, do záložní nory, které si lišky hloubí právě pro takovéto případy. Problém byl v tom, že zde nebyl žádný keř či strom, kde bych se mohl schovat. Nakonec jsem tedy zalehl na karimatku pod maskovací síť doprostřed bodláčí – no nebylo to nic příjemného. Stativ jsem snížil co nejvíce k zemi a na něj umístil fotoaparát.

Trvalo to přes dvě hodiny, než se lišče ukázalo. To už jsem ale neváhal a „nacvakal“ pár záběrů. Lišče cosi zavětřilo a zase zmizelo v noře.

Strávil jsem potom ještě zbytek dne v přilehlém lese. Večer, kdy obloha potemněla a já se vracel k autu, jsem byl ještě svědkem nádherného přírodního představení, kdy na pokraji lesa poletovaly stovky světlušek. Keře jimi byly doslova obalené. Pak už jsem jen vyrazil víc než spokojen domů.

Fotografované v červnu v ranních hodinách. Zpočátku bylo slunečno, záhy se však obloha zatáhla. Teplota byla kolem 20 °C.

Hrátky liščat před norou

Použitá fotografická technika:

Canon EOS R6, stabilizovaný objektiv Sigma 150-600 mm f/5.0-6.3 DG DN OS Sports.

Fotografováno ze stativu.

EXIF:

Ohnisková vzdálenost: 600 mm

Clona: f/9

Expoziční čas: 1/125 s

Citlivost ISO: 1000

Liška obecná (Vulpes vulpes)

Po pár dnech jsem se na lokalitu, kde jsem viděl a fotografoval lišče, opět vrátil. Tentokrát jsem neměl mnoho času, tak jsem jel jen na sobotní ráno a dopoledne. Usadil jsem se opět v bodlácích, domaskoval sítí a netrpělivě čekal, co se bude dít.

Tentokrát to netrvalo ani tak dlouho, jen asi hodinu. Je pravda, že jsem přijel o něco později než v předešlém případě. Na scéně se objevilo lišče, vyběhlo ven z nory takovou rychlostí, až jsem se lekl, po pár vteřinách druhé a pak třetí. Nevěřil jsem vlastním očím. Liščata se pošťuchovala, občas se jen tak mezi sebou něžně kousala; trénovala na svůj nelehký život. Bezstarostní drobečkové, kdyby věděli, co je jednou čeká.

Jelikož lišky nemají přirozené nepřátele, je nutné jejich stavy regulovat. Nejsem zastáncem jakéhokoliv střílení po čemkoliv živém, ale tady to asi jinak nejde. Liščata si chvíli hrála, pak se zas líně povalovala ve vchodu do nory. Pak chrněla, po hodině opět vesele skotačila, a tak to šlo až do oběda. Udělal jsem to dopoledne několik pěkných snímků v okolí nory. Bohužel čas se nachýlil a já jsem musel odjet. Do pískovny jsem se dostal ještě jednou asi za měsíc, to však již nora zela prázdnotou. Doufám jen, že liščata přežila a užívají si života.

Bylo pod mrakem, teplota kolem 20 °C.

Odrostlé lišče odpočívající v hliněné strži

Technická poznámka:

Ve srovnání s fotografiemi detailů zaznamenaných z velmi malých vzdáleností je při použití teleobjektivu a mnohem větší vzdálenosti roviny zaostření na snímcích okamžitě vidět výrazně větší hloubka ostrosti. V případě podle obrázku nahoře pokryje hloubka ostrosti v podstatě celou skupinku liščat.

Hloubka ostrosti při použití stejného clonového čísla závisí na poměru vzdálenosti, na kterou se ostří, a ohniskové vzdálenosti. S rostoucí zaostřovací vzdáleností se hloubka ostrosti zvětšuje, s rostoucí ohniskovou vzdáleností zmenšuje. Při zachování stejného poměru těchto hodnot se hloubka ostrosti nezmění.

Použitá fotografická technika:

Canon EOS R6, stabilizovaný objektiv Sigma 150-600 mm f/5.0-6.3 DG DN OS Sports.

Fotografováno vleže pod maskovací sítí.

EXIF:

Ohnisková vzdálenost: 600 mm

Clona: f/9

Expoziční čas: 1/160 s

Citlivost ISO: 4000

Netopýr velký (Myotis myotis)

Rád se toulám přírodou, ať už v místech, kde to znám, či na místech pro mě zatím nepoznaných. Když jsem se jednou potuloval v lesích v okolí Českého krasu, narazil jsem zcela náhodou na jednu starou štolu na dně lesní rokle. Vchod do štoly byla v podstatě jen malá díra blízko u země, široká jen asi metr a ne vyšší než 60 cm. Zvědavost mi nedala a zalezl jsem dovnitř do štoly. Mobilní telefon jsem použil jako provizorní baterku. K mému překvapení byla štola poměrně velká. Na šířku měla asi 3 až 4 m a na výšku kolem 2 m. Jak jsem poté zjistil, délka štoly byla asi 40 až 50 m, na konci se rozdvojila do tvaru písmene Y do dvou ramen, každé o délce asi 10 až 15 m. Ramena už byla na konci zasypána zeminou. V místě rozcestí byl ještě ve stropě jakýsi přirozený kroutící se komín. Jak jsem později zjistil, těžila se tu kdysi železná ruda. Když jsem celý zvědavý štolou procházel, po pár metrech od vchodu jsem narazil na spousty můr sklepních, tiplic, komárů a motýlů, kteří zde zimovali. Byli jimi doslova poseté obě boční stěny.

Vrátil jsem se do vozu, který jsem měl zaparkovaný opodál, a vyndal z batohu fotoaparát se 100mm objektivem a LED světla. Vrátil jsem se do štoly, procházel jsem jí pomalu dál. Když v tom jsem zahlédl cosi u stropu. K mému překvapení zde zimovali netopýři. Bylo tu několik jedinců netopýra velkého, tři vrápenci malí, jeden netopýr vodní a jeden netopýr černý.

Netopýři jsou u nás přísně chráněni, proto bylo třeba chovat se velmi, velmi obezřetně. Vrátil jsem se k ústí štoly na světlo, tam jsem si připravil aparát, světla nastavil na nejmenší intenzitu, zvolil vysokou citlivost ISO a vrátil se k netopýrům. Udělal jsem pár rychlých snímků z ruky a lokalitu opustil. Netopýra nesmíte v žádném případě v hibernaci probudit. S největší pravděpodobností by v chladu nepřežil.

Netopýr velký je největším a nejrozšířenějším netopýrem v České republice. Dosahuje rozpětí křídel až 37 cm, pro srovnání je o něco málo větší než vlaštovka. Z horní strany je jeho tělo pokryté převážně šedohnědou a zespodu šedobílou hustou krátkou srstí. Žije převážně v jeskyních a štolách, je však schopen se přizpůsobit i soužití s člověkem, například na půdách starých domů a ve sklepech. Loví za tmy větší hmyz, který lokalizuje pomocí ultrazvukových vln. Sbírá velké střevlíky z povrchu půdy a hrabanky.

Fotografoval jsem začátkem zimy někdy v listopadu, kdy venku bylo okolo -5 °C, ve štole okolo 10 stupňů stálé teploty. Přisvěcoval jsem si LED světly na flexibilních ramenech připevněnými k fotoaparátu. Ve štole je absolutní tma, světla jsem měl nastavená na minimální výkon. Nastavil jsem vysokou citlivost ISO kvůli získání času udržitelného při fotografování z ruky. Když jsem skončil s fotografováním, vydal jsem se ještě k lomu Velká Amerika. Zdejší scenérie stojí za zhlédnutí v jakémkoli ročním období.

Skupinka netopýrů velkých

Technická poznámka:

Použití stálých LED světel a externích blesků při fotografování detailů a malých objektů zblízka přináší řadu rozdílů. Měření expozice u LED světel je standardní. LED světla jsou stálá světla a jsou tak méně rušivá než externí blesk. Jedná se o světla s mnohem větší vyzařovací plochou ve srovnání s malou hlavou externího blesku, u kterého je nutno použít nějaký modifikátor pro změkčení světla – rozptylku nebo malý softbox. U LED světel je často možné měnit barevnou teplotu světla, což lze u externích blesků pomocí gelových filtrů. Externí blesky nabízejí vyšší světelný výkon a mohou být použity pro zmrazení pohybu objektu.

Použitá fotografická technika:

Canon EOS R6, stabilizovaný objektiv Canon EF 100 mm f/2.8 L Macro IS USM

Přisvíceno LED světly na flexibilních ramenech připevněných k fotoaparátu.

EXIF:

Ohnisková vzdálenost: 100 mm

Clona: f/8

Expoziční čas: 1/50 s

Citlivost ISO: 10000

Prase divoké (Sus scrofa)

To se tak touláte ztichlou zasněženou krajinou, když tu zaslechnete ve křoví hlomoz a hlasité chrochtání. Bylo jasné, kdo se tam skrývá. V posledních letech jsou u nás divoká prasata dosti přemnožena. Setkáme se s nimi téměř všude. Když hledají potravu, neváhají se za ní vydat i k lidským obydlím, někdy dokonce i do sídlišť na okrajích velkých měst. V podstatě u nás nemají přirozeného nepřítele a ohromné lány kukuřice a řepky na polích jen napomáhají jejich přemnožení, neboť se v nich snadno schovají a mají tam i dostatek potravy.

Prase divoké je všežravec. K životu upřednostňuje staré lesní porosty, ale můžeme se s ním setkat v podstatě kdekoliv. Dospělí samci, kanci, dorůstají délky 120 až 180 cm, v kohoutku mohou měřit až 1 metr. Hmotnost ve volné přírodě se pohybuje až kolem 100 kg, jsou však i podstatně těžší výjimky.

Tohoto kance jsem fotografoval na Berounsku. Několikrát do roka jezdím do zdejších lesů. Jsou zde místa, kam v podstatě nechodí žádní lidé. Les je v prudkých svazích, chce to mít trochu „fyzičku“, když se tu člověk pohybuje. Vylézal jsem tenkrát od potoka po svahu porostlém starými duby a habry, pod nohama mi křupal sníh, který už tu pár dní ležel. Vyhrabal jsem se na vršek kopce, na mýtinu, která bývá v létě porostlá vysokou travou, nyní však byla celá pod sněhem. Tráva tvořila pod sněhem boule, jednu vedle druhé. Na jedné straně mýtiny je mnoho doubků, asi tak do metrové výšky. Právě odsud se směrem ke mně zatoulal tenhle zdatný kanec. Byl ho opravdu pořádný kus. Když jsem ho zaslechl, zaklekl jsem do sněhu, kterého zde bylo téměř po kolena. Stáhl jsem fotoaparát z ramene a čekal jsem, odkud se vynoří. Byl jsem ještě udýchán výstupem po svahu, a navíc jsem netušil, jak prase zareaguje. Bylo to vlastně moje první blízké setkání s divočákem ve volné přírodě.

Vylezl ze křoví a zůstal stát proti mně v zasněžené krajině. Já proti němu vkleče s fotoaparátem u oka, adrenalin pracoval. Neměl jsem nejmenší tušení, co udělá. Ani pořádně nevím, jak jsem ho tenkrát vyfotografoval. Byl to úžasný zážitek. Pořídil jsem několik snímků. Kanec pak ještě směrem ke mně cosi zachrochtal a zmizel opět ve křoví. Když se mi tep vrátil do normálu, zkontroloval jsem snímky – kupodivu se jich několik povedlo. Byl podmračený zimní mrazivý lednový den. Teplota pod nulou kolem -5 °C. Díky sněhové pokrývce byl i při zamračené obloze dostatek světla.

Zvedl jsem se a pokračoval dál lesem po hřebenu na další kopec. Po cestě jsem potkal ještě stádo muflonů, zahlédli mě však dříve, než já je, takže jsme se míjeli ve velké rychlosti.

Prase divoké na zasněžené mýtině

Technická poznámka:

Fotografování snímků se sněhem vyžaduje trochu pozměněné nastavení expozice. Zasněžená pláň odráží velké množství světla a má skutečně hodně daleko do neutrální šedé, která odráží asi 18 % dopadajícího světla. Fotoaparát proto vyhodnotí scénu jako velmi silně osvětlenou a sníží správnou expozici. Výsledkem je nikoli bílý, ale šedý sníh.

Náprava je poměrně snadná – postačí expozici přiměřeně zvýšit. V expozičním režimu A/Av se k tomu SAMOZŘEJMĚ nepoužije citlivost ISO, ale korekce expozice, a to do plusu! Obvykle postačí nastavit +1 až +2 EV, aby sníh vyšel přijatelně bílý.

Použitá fotografická technika:

Canon EOS R6, stabilizovaný objektiv Sigma 150-600 mm f/5.0-6.3 DG DN OS Sports.

EXIF:

Ohnisková vzdálenost: 600 mm

Clona: f/7.1

Expoziční čas: 1/3200 s

Citlivost ISO: 2000

Prase divoké (Sus scrofa)

S divokými prasaty jsem se poslední dvě zimy setkával poměrně často. V tomto případě jsem se potuloval v lesích na Rokycansku. Jezdívám sem hlavně v létě na houby, na borůvky a maliny. V tu dobu se ale ve zdejších lesích pohybuje spousta lidí, což samozřejmě prasata nemají ráda.

V zimě, když je v lese klid, není zas takový problém na ně narazit. Šel jsem si tak lesem směrem do kopce po cestě vyježděné od lesních strojů. Cestu lemují duby, smrky, habry a břízky. V zimě, když je vše zaváté sněhem, můžeme zvěř podle stop i vysledovat. Objevil jsem čerstvé stopy divočáka. Nejen stopy kopyt, ale i rozrytá zemina všude okolo, byly neklamné pobytové známky prasat.

Z nedalekého bukového mlází se ozvalo ono mně už známé chrochtání a lámání větví ukrytých pod sněhem. Po pár vteřinách na mě vykoukl tenhleten divočák. Zavětřil, díval se na mě a já jsem z něj neměl dobrý pocit. Zírali jsme na sebe a čekali, kdo to déle vydrží. Opatrně jsem sundal fotoaparát z ramene a zaostřil na divočákovo oko. Ten se na mě stále díval, těžko říct, co si o mně myslel.

Stihl jsem udělat několik fotografií. Divočák se otočil a během vteřiny zmizel tam, odkud se objevil. Vydal jsem se zmrzlým sněhem pomalu k autu lesem zpět.

Cestou jsem potkal ještě pár veverek, jednu rezavou, jednu černou. A taky strakapouda, jenž si vyklovával semínka ze smrkové šišky, kterou si zaklínil ve starém pařezu. Byl jsem už celý promrzlý, a tak jsem nasedl do vozu a vyrazil směrem domů. Bylo zataženo, velký mráz kolem -10 °C.

Divočáci mají v oblibě rýt v zemi – ani zmrzlá půda jim v tom nezabrání.

Technická poznámka:

U snímků se sněhem hodně záleží na směru světla. Při zatažené obloze (jako bylo u snímku nahoře) působí sníh jako jednolitá bílá nebo světlá plocha bez stínů, které by modelovaly plochu.

V případě směrového světla nepůsobí dobře čelní světlo, které potlačuje stíny v zasněžené scéně, a také v tomto případě působí sníh jako plná, neprokreslená plocha.

Naopak boční světlo dokáže vykreslit texturu a stíny (viz obrázek na levé straně, kde světlo přichází zprava). Podobně to bude v případě protisvětla, kde budou části nerovného terénu osvělené a části ve stínu.

Použitá fotografická technika:

Canon EOS R6, stabilizovaný objektiv Sigma 150-600 mm f/5.0-6.3 DG DN OS Sports.
Fotografováno z ruky.

EXIF:

Ohnisková vzdálenost: 230 mm

Clona: f/7.1

Expoziční čas: 1/3200 s

Citlivost ISO: 6400

Prase divoké (Sus scrofa)

Při focení divokých prasat je třeba být obezřetný, hlavně když potkáte bachyni s mladými, ta si je bude bránit. Pokud je spatříte včas, většinou stačí zůstat stát, nebo se pomalu vzdálit. Zbytečně se nepřibližujte víc, než je zdrávo.

Když jsem měl tu čest s divočáky, většinou jen kolem proběhli a zmizeli v nenávratnu. Když si mě všimli, pokaždé utekli. To samozřejmě neznamená, že to tak je vždycky. Chce to respekt a zbytečně neprovokovat. Rozhodně se nesnažit pořídit snímek za každou cenu.

Tuto bachyni s mladými jsem fotil v zimě u jednoho malého rybníčku na Strakonicku. Byl jsem jen tak na šoulačce mezi poli s dalekohledem a fotoaparátem na krku. Pozoroval jsem stádo srnčí zvěře, jak se pohybuje polem a okusuje zelené výhonky ozimého ječmene. Na stromech podél cesty sedělo několik vran šedivek.

Jak tak přicházím k rybníčku, všiml jsem si čehosi pod břehem poblíž vody, na první pohled to byla hromada listí a trávy. Když jsem ale přišel blíž na nějakých asi 20 metrů, tak jsem ztuhnul překvapením. U vody tu ležela bachyně, odhadem mohla mít tak kolem 80 kilo a kolem pobíhala malá selátka. Byla ještě v šatě mladých, krásně pruhovaných markazínů. Bylo jich celkem šest. Byla však jak pytel blech, takže na záběrech byla vždy maximálně tak 3 naráz. Více jsem se už kvůli bezpečnosti nepřibližoval, zalehl jsem na cestu a pokusil se udělat pár snímku. Ten den bylo pošmourné počasí, jen pár stupňů pod nulou.

Takováto setkání člověk nezažívá každý den, tak i těch pár záběrů potěšilo, i když jsou spíše dokumentační.

Bachyně s mláďaty

Technická poznámka:

Nastavení barevného prostoru při fotografování má smysl jak pro ukládání snímků jako JPG, tak i pro RAW.

V případě RAW nejsou ukládaná data převáděna do barevného prostoru; barevného prostor volí uživatel až na počítači při exportu dat ze souboru RAW do některého z bitmapových formátů (TIFF, JPG…). Při fotografování do RAW je však vhodné nastavit na fotoaparátu barevný prostor sRGB – v souboru RAW se ukládají i náhledové JPG obrázky, a to v zadaném barevném prostoru. Tyto obrázky se používají např. při prohlížení na displeji fotoaparátu, který zcela jistě nemá schopnost zobrazovat plný AdobeRGB barevný prostor.

Použitá fotografická technika:

Canon EOS R6, stabilizovaný objektiv Sigma 150-600 mm f/5.0-6.3 DG DN OS Sports.
Fotografováno z ruky.

EXIF:

Ohnisková vzdálenost: 600 mm

Clona: f/7.1

Expoziční čas: 1/800 s

Citlivost ISO: 4000

Prase divoké (Sus scrofa)

Počty divokých prasat v posledních letech neutěšeně rostou. Lze se s nimi potkat na řadě míst. Nejen v lesích a na polích, ale třeba i na podmáčených loukách v okolí rybníků. Na první pohled je zřejmé, kde se stádo zdržovalo. Neúnavně ryjí rypáky v zemi, odkud vyrývají potravu. Mnohdy se pohybují ve stádech čítajících až několik desítek kusů. To je za nimi potom vidět ohromná spoušť. Většinou jsou aktivní od soumraku do úsvitu. Ráno se pak ukáže, kde v noci řádili.

Tenhle divočák mi zkřížil cestu u nás v pražském Prokopském údolí. Jdu po cestě s fotoaparátem přes rameno, přemýšlím nad všedními starostmi, když se ozvalo z křoví lámání suchých větví a hlomoz. Vytušil jsem, o koho se asi jedná, neboť takový rámus zpravidla dokážou vytvořit právě jen divoká prasata.

Zaklekl jsem na jedno koleno, fotoaparát stáhl z ramene a připravil se ve směru, odkud rámus vychází. Pak už to šlo rychle. Z křoví vylétlo několik suchých větví a v těsném závěsu za nimi vyběhlo prase.

Zastavilo se uprostřed cesty, kouklo směrem ke mně. To byl ten pravý okamžik k pořízení několika snímků, neboť mi víc času nedalo. Cosi si zachrochtalo pod rypák a zmizelo v mžiku ve křoví na druhé straně cesty. Ještě chvilku bylo slyšet praskání větví, které pomalu utichalo v dáli.

Při toulkách přírodou je dobré být připraven i na takováto překvapení. Fotografoval jsem v zimě v ranních hodinách, teplota kolem 0 °C. Na sobě jsem měl maskovací oděv, rukavice a kuklu.

Portrét divočáka

Technická poznámka:

Back focus a front focus. Toto je návrat do doby zrcadlovek a jedná se o problémy s ostřením. Pokud se se zrcadlovkou ostří pomocí hledáčku, může dojít k tomu, že sice vše ukazuje, že je zaostřeno, ale ve skutečnosti je rovina ostření posunuta buď o kousek blíže (front focus), nebo dále (back focus) od fotoaparátu. Tento problém je možné vyřešit změřením pomocí jednoduchého přípravku (např. kalibrační tabulky) a poté zadáním opravných hodnot přímo ve fotoaparátu (ukládají se vždy pro konkrétní objektiv, např. pomocí menu Jemné doladění AF pro Nikon).

Použitá fotografická technika:

Canon EOS R6, stabilizovaný objektiv Sigma 150-600 mm f/5.0-6.3 DG DN OS Sports.
Fotografování s použitím maskovacího oděvu.

EXIF:

Ohnisková vzdálenost: 230 mm

Clona: f/7.1

Expoziční čas: 1/320 s

Citlivost ISO: 800

Srnec obecný (Capreolus capreolus)

Když se mě někdo zeptá, které zvíře má nejhezčí oči, asi bez váhání odpovím, že srnec. Srny mají nádherné, jako uhel černé, velké oči.

V posledních letech se se srnčí zvěří potkávám snad všude. Na polích, loukách, v lesích, mnohdy i na kraji vesnic a měst a na dalších místech. Když jezdím fotografovat na Klecké rybníky na Třeboňsku, vždycky nocuji na jednom před zraky a civilizací skrytém místě. Projdu polní cestou mezi lesem a polem až tam, kde les končí. Je tam obrovský starý dub, pod kterým vždy rád přespávám. Dál cesta končí a krajina přechází v travnaté louky, za nimiž je hradba rákosí protkaná bílými břízami, a za nimi už jsou jen rybníky plné ryb, na hladině spousta ptactva, a hlavně neskutečný klid. Jen zvuky přírody, které se nikdy neoposlouchají.

A právě na těchto loukách se každé ráno pase srnčí zvěř. Srny s mladými, srnci, čas od času se tu objeví i divočáci, ti ale chodí většinou, když je ještě skoro tma. Jedno ráno, když jsem se tak vyhrabal z auta, bylo to ještě za tmy, vzal jsem fotoaparát, navlékl se do hejkala, čapl karimatku a pomalu se vydal na louku. Začínalo pomaličku svítat. Obloha se z černé přes šedou postupně převlékala do modré. Na horizontu se rýsovaly vrcholky stromů. Netrvalo ale dlouho a od přilehlého rybníku se jak mávnutím kouzelného proutku přivalila mlha. Byla ale jen přízemní, asi do dvou, tří metrů, zato však hustá.

Došel jsem do středu louky, kde jsem se usadil na karimatku, a připravil si fotoaparát s teleobjektivem. Seděl jsem v hejkalovi, který umožňuje dokonale splynout s vyšší trávou. U srnčí zvěře je však zapotřebí si také uhlídat, z kterého směru fouká vítr. Musíte být vždy tak, aby vítr foukal od předpokládaného výskytu zvěře směrem k vám. Jakmile to bude obráceně, zvěř vás ucítí a urychleně zmizí z dohledu. Ten den jsem měl štěstí, že vítr vůbec nefoukal a světlo bylo díky mlžnému oparu příjemně rozptýlené. Seděl jsem nějakou dobu a naslouchal probouzející se přírodě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Fotografujeme PŘÍRODU.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.