Pište čtivě a srozumitelně

Šílení korektoři o stylistice a plain language

Dalibor a Petr Behúnovi

Šéfredaktorka: Ivana Vrajová

Odpovědná redaktorka: Gabriela Kostašová

Výroba e-knihy: Lenka Pavlisová

Obálka: Lenka Pavlisová

Copyright © ZONER a.s.

Vydání první v roce 2023. Všechna práva vyhrazena.

Zoner Press

Katalogové číslo: ZRE2304

Informace, které jsou v této knize zveřejněny, mohou být chráněny jako patent. Jména produktů byla uvedena bez záruky jejich volného použití. Při tvorbě textů a vyobrazení bylo sice postupováno s maximální péčí, ale přesto nelze zcela vyloučit možnost výskytu chyb.

Vydavatelé a autoři nepřebírají právní odpovědnost ani žádnou jinou záruku za použití chybných údajů a z toho vyplývající důsledky. Názory v knize uvedené se nemusí shodovat se stanovisky vydavatelství.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být reprodukována ani distribuována žádným způsobem ani prostředkem, ani reprodukována v databázi či na jiném záznamovém prostředku či v jiném systému bez výslovného svolení vydavatele s výjimkou zveřejnění krátkých částí textu pro potřeby recenzí.

Dotazy týkající se distribuce směřujte na:

Zoner Press

ZONER a.s.

Nové sady 18, 602 00 Brno

tel.: 532 190 883

e-mail: knihy@zoner.cz

www.zonerpress.cz

www.facebook.com/Zonerpress

www.instagram.com/zoner_press_brno/

ISBN epub: 978-80-7413-577-4
ISBN mobi: 978-80-7413-578-1

Našim drahým rodičům Lubošovi a Libušce, kteří nás museli snášet 20 let,
a našim milovaným manželkám Aničce a Míše, které nás musí snášet teď

Obsah

Předmluva aneb
Co nás to zase napadlo

Proč psát čtivě a srozumitelně (a proč se nám někdy nechce)?

Proč se nám do toho někdy nechce?

„Takhle se tady nikdy nepsalo“

„Nechci vypadat jako nevzdělanec“

„Píšu pro samé chytré lidi“

„Nikdy se to nenaučím“

Proč se nenechat odradit?

Po čtivých a srozumitelných textech je poptávka

Srozumitelnost šetří čas a peníze

I vzdělaní lidé mají rádi jednoduchost

Autoři srozumitelných textů působí inteligentněji

Není se čeho bát

1. část

Jak v češtině vzniká čtivá věta

Jak odhalit charakter češtiny

Mluvený jazyk je král

Umění, které si může osvojit každý

Slovesa a vedlejší věty

K čemu slouží slovesa

Sloveso je středobodem vesmíru

Infinitiv je taky sloveso

Věšáková analogie

Jsou slovesa a slovesa

Vedlejší věty

Řetězce podstatných jmen

Lesk a bída parkování

Spojovací výrazy

Co má přijít po slovesu

Proč si oblíbit zájmeno „to“

Ještě ke změně slovního druhu

V důsledku, z důvodu, za účelem…

Nešťastné používání 7. pádu

Párujte příslovce a slovesa

Shrnutí

Šetřete s trpným rodem

Co je trpný rod?

Proč je v úředních textech tak oblíbený?

1. Autorům to často vyhovuje

Činný rod není znakem hulvátů

2. Trpný rod se vnucuje studentům vysokých škol

3. Hodně textů vzniká překladem z angličtiny

Proč ho používat s mírou?

Není pasivum jako pasivum

Jak s trpným rodem zatočit?

1. Udělejte z předmětu podmět

2. Určete podmět a vyslovte ho

3. Použijte jinou formulaci

4. Využijte všeobecný podmět

5. Sáhněte po zvratném pasivu

„A opravdu musím, šéfe?“

Shrnutí

Volba slov

1. Odborná terminologie

Co jsou to cizí slova

K čemu jsou odborné výrazy dobré?

Termíny, které jsou „navíc“

Malá, trochu drzá promluva do duše

Když se složité termíny hromadí

Jak se neztrapnit

1. Slova, která v češtině neexistují

2. Slova, která mají v češtině zcela jiný význam

3. Slova, která se v češtině používají jen v rámci
konkrétního oboru

4. Slova, která jsou v češtině mnohem neobvyklejší

2. Oborový žargon

Je oborový žargon dobrá, nebo špatná věc?

Kufr, přilnavost a babočky

Pane doktore, řekněte mi, co mi je…

3. Slovní balast

Rozvleklost zabíjí ducha textu

Když úřaduje pilka

Umělé vyjadřování

Shrnutí

2. část

Dejte správnému obsahu ten správný formát

Jak (si) srovnat myšlenky

Ulehčete čtenářům život

1. Zvolte správný obsah

Odpovězte si na dvě zásadní otázky

Pro koho píšu?

Co potřebuje vědět?

Rozjímejmež o podobenství záchodovém

Nejde jen o záchody

2. Správně myšlenky seřaďte

Princip obrácené pyramidy

Servírujte na začátku hlavní chod

K čemu je to všechno dobré?

Shrnutí

Dejte svým textům správnou strukturu

Proč texty strukturovat?

Zjištění pana Nielsena: Čtenáři skenují

Když kupujete kabel

Jen je nechte, ať si skenují

Odstavce

Jak dlouhý by odstavec měl být?

Jak odstavce oddělovat?

1. Odstavcová zarážka

2. Mezera mezi odstavci

Nadpisy a mezititulky

Proč jsou (mezi)titulky tak důležité?

Jak vypadá správný titulek?

Jak psát mezititulky?

Otázkami nic nezkazíte

Typografická poznámka nejvyšší důležitosti

Seznamy a tabulky

Odrážkové seznamy

Jak je to s interpunkcí?

Pár dalších tipů

Srovnejte to

Slaďte to

Dobře to uveďte

Číslované seznamy

Odrážkový, nebo číslovaný?

Desetinné třídění

Tabulky

Strukturovat se vyplatí

Shrnutí

Zvýrazňujte, zvýrazňujte, zvýrazňujte

Co se nedozvíte

Proč vůbec zvýrazňovat?

Tučné písmo

S tučným opatrně

Kurziva

Co všechno se dá kurzivou zvýraznit?

Kapitálky

A co s nimi?

Další možnosti zvýrazňování

Verzálky

Prostrkání

Podtržení

Jiný typ a barva písma

Jak je to s interpunkcí?

A co uvozovky a závorky?

Pár tipů na závěr

Shrnutí

Pojďme to zpřístupnit! (Praktické cvičení ke 2. části)

Ministerstvo štěstí informuje

Původní text

1. úkol: Vybrat správné informace
a dobře je seřadit

A jak je to s pořadím myšlenek?

2. úkol: Dát textu správnou strukturu

3. úkol: Zvýraznit a doladit

3. část

Odhalte tajemství vytříbeného stylu

Ohlídejte si správné vazby

Řešení

Čtyři kroky k lepšímu slovosledu

Dejte si pozor na falešné vazby a nejasný význam

S rozvitými přívlastky zacházejte citlivě

Máte-li ve větě dvě slovesa, využijte toho!

Slova, která významově patří k sobě…, dejte k sobě

Shrnutí

Pozor na juxtapozice

Juxtapozice v českých textech

Měňte zájmena na vztažná

Nebojte se pomlček

Stačí slůvko navíc

Jde i o srozumitelnost

Shrnutí

Opatrně s přivlastňovacími zájmeny

V čem je vlastně problém?

Pár příkladů ze života

1. Zájmena osobní

2. Zájmena zvratná

3. Bez zájmena

4. Sloveso „mít“

Shrnutí

Trojitý odpíchnutý přídavek

Kdo rozhoduje, co je správně?

Určuje to Ústav pro jazyk český?

Jak to vypadá v praxi

Víc přípustných variant

Neřídí se to určitou vnitřní logikou?

Vyvarovat se čeho, nebo čemu?

Kolik tam zbyde obivatel?

Procestí a prosecí

Co z toho vyplývá

1. chyba: Strnule se držet slovníků

2. chyba: Předběhnout jazykový vývoj

Dva tipy, jak posoudit „správnost“

K čemu vlastně je spisovný standard?

Jak lidé mluví

Mluva a texty oficiální povahy

Co tím chtěl básník říct

Máme přechylovat ženská příjmení?

Co říkají pravidla

Ne všem dámám musíme příjmení přechylovat

Nejde o sexismus

A opravdu je tak důležité příjmení skloňovat?

Nikomu tím neprzníme jméno

Co když má cizinka vlastní přechylovací prostředky?

Závěr

Může být srozumitelný text právně přesný?

Proč by měly být právní texty srozumitelné?

O srozumitelném právním psaní
se Štěpánem Janků

Jak psát srozumitelné a právně přesné texty?

Příklady z praxe

Právnická hantýrka

Další užitečné zdroje

Náš tip: Příručka Jak psát srozumitelné úřední texty

Jde to i bez právničtiny

Použitá literatura a další zdroje

O autorech

Předmluva aneb
Co nás to zase napadlo

„Tak vám prý vyšla nová knížka! To si ji hned musím koupit.“

„Ne ne, to je jenom dotisk. Jestli už tu modrou verzi máš, tak si ji prosím tě nekupuj! Leda že bys měl odvahu ji někomu věnovat.“

To bylo v červenci roku 2022. Na pultech se právě objevil dotisk třetího vydání knihy „Pište správně česky – poradna šílených korektorů“ a my jsme zase nevycházeli z údivu. Ani se nám nechtělo věřit, kolik laskavých čtenářů už si k našemu veledílu našlo cestu a kolik z nich nám zachovalo přízeň i potom, co ho dočetli.

Jenže mezi omamnými pocity autorské hrdosti a vděku si začaly hledat místo i pocity jiné, méně příjemné:

Nevykrádáme náhodou sami sebe?

Nezačínáme tak trochu žít z podstaty? (Ať už to znamená cokoliv.)

Opravdu si naši bližní zaslouží, abychom je až do konce svých dnů bombardovali novými a novými verzemi toho samého?

A nebyli jsme v tom sami. Když jsme od Zoner Pressu dostali autorské výtisky a se zalíbením jsme si je prohlíželi, jedna z našich manželek… lépe řečeno manželka jednoho z nás prohlásila:

„Tak kluci, dobrý, ale příště už něco jinýho, jo?“

Jenže co by to „něco jinýho“ mělo být? Příručka pro chovatele zakrslých králíků? Detektivka? Kuchařka šílených korektorů?

Dalibor by sice o poslední zmiňované variantě byl ochotný uvažovat („Vezmeme třetí díl Slovníku spisovného jazyka českého a najemno na něm nasekáme šalotku…“), ale Petr dal jasně najevo, že to – diplomaticky řečeno – nepovažuje za dobrý nápad.

Bylo jasné, že to zase bude o češtině. I to je ale dosti široký pojem. Takže o čem konkrétně?

Oba se poslední dobou hodně věnujeme tzv. plain language – jednoduchému a srozumitelnému vyjadřování orientovanému na čtenáře. Pro české prostředí jsme začali používat název „přístupná čeština“ a snažíme se, seč nám síly stačí, přispět k tomu, aby se ve státní správě (a ideálně nejen tam) stala komunikačním standardem.

Dalibor se do plain language bezhlavě zamiloval a v počátečním nadšení navrhoval napsat knížku jenom o něm: zkušenosti ze zahraničí, možné překážky při jeho zavádění, prověřené postupy, výhody pro autory i čtenáře…

Petr naštěstí zachoval chladnou hlavu a realisticky poznamenal, že „to by si asi moc lidí nekoupilo“. V českých luzích a hájích je plain language přece jenom poměrně nový fenomén, a pokud bychom knížku nevydali pod pseudonymy Stephen King a J. K. Rowlingová, asi by se z ní žádný bestseller nevyklubal.

Monografii o plain language jsme tedy zavrhli a Petr přispěchal s dalším nápadem:

Co takhle napsat stylistickou příručku pro běžné uživatele? Příručku o tom, jak psát čtivě a přirozeně, jak psát tak, aby se to dobře četlo – aby čtenář neklopýtal jako zchromlý kůň.

Věděli jsme, že kvalitních publikací o české stylistice je na trhu hned několik a že je psali lingvisté a bohemisté, s jejichž akademickými znalostmi se, při vší ješitnosti, nemůžeme měřit.

Taky jsme ale věděli, že řada z nich je určená profíkům v oboru a že pro normálního čtenáře je jejich obsah na hranici a někdy i za hranicí srozumitelnosti.

Navíc se nám několik lidí nezávisle na sobě svěřilo, že se právě po takovém typu publikace pídí. A že pokud ji v dohledné době neseženou, už nebudou mít pro co žít. No dobře, to druhé neříkali. Ale i tak to byla hozená rukavice, kterou jsme prostě nemohli jen tak nechat ležet.

Vzápětí nás napadlo ještě něco. (Byl to prostě večer plný dobrých nápadů. Nebo minimálně večer plný nápadů. Každopádně večer.)

Nešla by obě témata zkombinovat? Nemohli bychom napsat knížku o stylistice A ZÁROVEŇ o plain language?

Důvod, proč psát hezky česky (tj. stylisticky učesaně) a proč psát srozumitelně, je přece stejný: Co nejjednodušší a nejpříjemnější cestou předat informace od autora k příjemci. Spousta zásad plain language se proto se zásadami dobré stylistiky shoduje.

Bylo rozhodnuto. Dáme dohromady to, co jsme si nastudovali v chytrých knížkách, odpozorovali při korekturách a naposlouchali od účastníků školení, která jsme vedli ve firmách a institucích, a zkusíme z toho vytvořit funkční celek.

Praktickou příručku, která by vám pomohla psát čtivě a srozumitelně a zároveň vás nenudila.

Povedlo se? Posuďte sami.

Proč psát čtivě a srozumitelně (a proč se nám někdy nechce)?

Když padlo rozhodnutí, že svět obohatíme další knihou, a začali jsme dávat dohromady její strukturu, po zralé, několikasekundové úvaze jsme se shodli, že téhle kapitole přidělíme pěkné číslo nula.

Je totiž trochu jiná než ty ostatní. Nedáváme vám v ní žádné užitečné rady, nepohoršujeme se nad konkrétními stylistickými neobratnostmi ani nenabízíme jejich elegantní alternativy.

Je to kapitola motivační.

Kapitola o tom, proč stojí za to psát přirozeně a lidsky, i když to může trochu bolet. Kapitola o tom, proč je přístupná čeština výhrou pro autora i čtenáře.

Pokud žádnou motivaci nepotřebujete – pokud odpověď na otázku „Proč psát čtivě a srozumitelně?“ dobře znáte –, můžete tuhle kapitolu s lehkým srdcem přeskočit.

Ale pokud se rádi necháte trochu přemlouvat, potěší nás, když s námi zůstanete. Začneme tím, co nám v používání přístupné češtiny může bránit.

Proč se nám do toho někdy nechce?

Důvodů, proč se zdráháme psát srozumitelně, může být nespočet. Vybrali jsme ty, se kterými se v praxi setkáváme nejčastěji.

„Takhle se tady nikdy nepsalo“

Nedá se svítit, zvyk je železná košile. Pokud pracujete v nějaké větší firmě nebo státní instituci, dá se předpokládat, že v ní máte nastavený určitý styl komunikace.

Možná už roky používáte nejrůznější šablony. Možná některé texty nevznikají ani tak psaním, jako spíš tím, že celé úseky textu kopírujete a skládáte dohromady.

Změnit tyhle mechanismy dá zabrat. A aby byla šance na úspěch, neobejde se to bez…

kvalitního know-how,

velké dávky motivace,

jednoznačné podpory vedení.

Stojí to ale vůbec za to? Jsme přesvědčení, že ano. A brzy o tom zkusíme přesvědčit i vás.

Nejdřív ale další obava.

„Nechci vypadat jako nevzdělanec“

Tohle dokážeme pochopit. Přece jste nestrávili roky na škole, abyste pak psali jako prvňáci, že je to tak?

Nejste v tom sami. Profesor psychologie Daniel M. Oppenheimer se ve své studii¹ zmínil o průzkumu, který proběhl mezi 110 studenty prestižní Stanfordovy univerzity.

Když dostali otázku, jestli někdy při psaní vědecké práce záměrně používali komplikovanější jazyk, aby jejich práce působila fundovaněji a inteligentněji, 86,4 % z nich přiznalo, že ano.

A dvě třetiny odpověděly kladně na otázku, jestli ze stejného důvodu ve slovníku synonym schválně vyhledávají složitější výrazy.

Slušná čísla, co říkáte?

Upřímně řečeno, dá se to pochopit. Když něco víme a umíme, rádi to dáme najevo. Asi by bylo pokrytecké na to nadávat nebo se proti tomu vymezovat.

Jenže tahle snaha – vytvořit si auru inteligenta tím, že píšu složitě – může často přinést přesně opačný efekt. Víc si povíme za chvíli.

„Píšu pro samé chytré lidi“

To vám rádi věříme. Možná nepíšete texty pro širokou veřejnost, ale výhradně pro vysokoškoláky nebo přímo pro lidi z akademické sféry. Pro lidi, u kterých předpokládáte, že s chápáním psaného textu nebudou mít nejmenší problém.

Možná si dokonce říkáte, že kdybyste chytrým, vzdělaným lidem napsali něco moc jednoduše, mohli by se urazit. „Panu profesorovi přece nemůžu jen tak obyčejně napsat, že…“

Ale ano, můžete. A pan profesor vám za to nejspíš poděkuje. I k tomu se ještě dostaneme.

„Nikdy se to nenaučím“

Pokud jste se dlouhé roky ve škole a možná další dlouhé roky v práci učili, že správný úředník/manažer/právník musí psát „na úrovni“ (tj. komplikovaně a nesrozumitelně), pak tuhle obavu naprosto chápeme.

Při školeních přístupné češtiny, která jsme ve firmách a institucích pořádali, jsme si ale znovu a znovu ověřovali, že plain language se naučit dá a že to není zas tak těžké. Máme ho totiž v sobě. Je to způsob komunikace, který běžně používáme, když mluvíme s rodinou, přáteli nebo známými.

Takže vlastně stačí to jenom „odšpuntovat“ – sebrat odvahu a principy běžného, přirozeného vyjadřování přenést i do našeho psaného projevu.

V další kapitole se k téhle myšlence ještě vrátíme.

Proč se nenechat odradit?

Možná jsou vám některé z obav, které jsme popsali, celkem blízké. Slíbili jsme vám ale, že vás o přínosech přístupné, srozumitelné češtiny zkusíme přesvědčit. Takže jaké argumenty máme v rukávu?

Po čtivých a srozumitelných textech je poptávka

A píšeme to s plným vědomím toho, že ona poptávka je zatím z velké části nevyřčená.

Ale řekněte sami – nenapadlo vás už aspoň jednou, jak by bylo fajn, kdyby s vámi úřady komunikovaly lidsky a srozumitelně? Kdyby se úřední dopisy, vyhlášky a jiné dokumenty daly snadno pochopit a nemuseli jste se jimi dlouze, složitě a se šťavnatými nadávkami na rtech prokousávat?

Však to znáte: Do schránky (poštovní či datové) vám přijde „úřední lejstro“, a když ho otevřete, s hrůzou zíráte na hustě popsanou A4, kde celý text tvoří jeden zrůdně dlouhý odstavec zarovnaný do bloku, plný odkazů na paragrafy a bezobsažných frází. A vám dá velikou práci z toho textu – kde se to hemží samými „v rámci monitorování provozu na území hlavního města Prahy“, „bylo zadokumentováno stání motorového vozidla“ a „čas detekce přestupku“ – vůbec pochopit, co se po vás proboha chce.

Samozřejmě nejde jenom o státní správu. Nenapadlo vás někdy to samé u textů stvořených třeba vaší bankou nebo pojišťovnou?

Proč přirozeně toužíme po srozumitelných a přístupných textech? Jednou z příčin je permanentní příval informací, které musíme zpracovávat. Ve chvíli, kdy jsou informace nepřehledné, nesrozumitelné nebo zbytečné, přirozeně to v nás vyvolává frustraci a další ne zcela pozitivní emoce.

A teď si vezměte, o co těžší je zpracovávat složité informace třeba pro následující skupiny lidí:

děti a dospívající,

lidé s poruchami učení a pozornosti,

lidé s nižším vzděláním,

cizinci (Ministerstvo vnitra České republiky uvádí, že „k 30. červnu 2022 bylo na území ČR registrováno celkem 1 053 568 osob cizí státní příslušnosti“).2

Jim všem (a troufáme si tvrdit, že nám všem) by jednoduché, srozumitelné a přehledné texty výrazně zjednodušily život.

Srozumitelnost šetří čas a peníze²

Snažit se psát srozumitelně, to neznamená naskočit na nějakou módní vlnu politického aktivismu. Je to laskavé, vstřícné, ale zároveň pragmatické rozhodnutí.

Jen dvě zkušenosti ze zahraničí, konkrétně z amerického státu Washington:

Poté, co tam úřady zjednodušily jeden z dopisů, které se týkají vydávání řidičských průkazů, vytíženost příslušné infolinky se snížila o 95 %.

Tamní ministerstvo financí odhadlo, že poté, co nechalo přepsat jeden z dopisů ohledně daňové povinnosti, se daňový výnos zvýšil o 5 milionů dolarů.³

Z výzkumů navíc vyplývá, že když akciové společnosti píšou své výroční zprávy srozumitelným jazykem, můžou přilákat víc investorů, snížit náklady na dluh a na vlastní kapitál, a dokonce ušetřit peníze za audity.⁴

(Pokud stejně jako my nejste ekonomové, v zásadě to znamená „vydělat peníze a ušetřit peníze“.)

I vzdělaní lidé mají rádi jednoduchost

To, že i vzdělanci rádi chroustají texty napsané jednoduše, není jenom náš soukromý dojem. Potvrdila to studie, kterou provedla Nielsen Norman Group. Z ní vyplynulo, že odborníci se od běžných čtenářů zas tolik neliší. Mimo jiné:

nečtou celý text – spíš ho skenují a čtou jen to, co je pro ně zajímavé,

nemají rádi plytký, rozvláčný obsah,

nemusí být nutně technicky zdatní,

ocení „zkratky“, jako jsou podnadpisy a krátká shrnutí.⁵

A upřímně, i kdyby nebylo téhle studie, selským rozumem byste asi došli k podobnému závěru.

I ten nejvzdělanější čtenář je vystavený stejné záplavě informací jako my ostatní. Takže když mu dopřejete jednoduchý, lidsky psaný text, ve kterém snadno najde to, co hledá, věřte nám, že vám bude vděčný.

Taky nezapomeňte, že dotyčný vzdělanec je možná na slovo vzatý odborník ve svém odvětví, ale v tématu, o kterém mu píšete vy, se třeba vyzná jako Křovák v jízdě na lyžařském vleku. Za srozumitelné podání vám pak bude líbat nohy (obrazně).

Autoři srozumitelných textů působí inteligentněji

Patříte také do početné skupiny lidí, která žije v představě, že čím odborněji a „úředničtěji“ text napíšou, tím spíš si získají pověst experta? Pokud ano, vězte, že vědecký výzkum ukázal pravý opak. Dá se říct, že čím jsou vaše texty složitější (a mluvíme o zbytečné složitosti), tím víc si koledujete o to, aby vás čtenáři považovali za pitomce.

Už jsme se zmínili o studii profesora Oppenheimera, ze které vyplynulo, že „pokud se text kvůli své složitosti nedá číst plynule, má to negativní vliv na to, jak hodnotitelé vnímají autory textu“.

Profesor Oppenheimer k tomu řekl: „Cokoli, co znesnadňuje čtení a porozumění textu, například zbytečně dlouhá slova nebo špatně čitelné písmo, sníží hodnocení textu i jeho autora v očích čtenářů.“

A dodal: „Jedna věc se zdá být jistá: Pište co nejjednodušeji a nejsrozumitelněji, protože tak je pravděpodobnější, že vás druzí budou považovat za inteligentní.“6

Není se čeho bát

Jak jsme vás v úvodu kapitoly varovali, nedostali jste od nás zatím žádný užitečný tip. Přesto doufáme, že pokud jste ji dočetli až sem, neberete to jako ztrátu času.

Důvodů, proč nepsat srozumitelně a čtivě, se dá najít spousta. Bránit nám může síla zvyku, obavy o vlastní reputaci nebo obyčejný strach, že se to nikdy nenaučíme.

Důvodů, proč psát srozumitelně a čtivě, je ale daleko víc. Vám jako autorům to ušetří čas a peníze. A čtenáři takové texty prostě chtějí. Upřímně řečeno, ještě jsme nepotkali nikoho, kdo by si stěžoval, že nějaký text je až moc pochopitelný.

Pište čtivě a srozumitelně, a čtenáři vás budou milovat.

1 OPPENHEIMER, D. M. (2006). Consequences of erudite vernacular utilized irrespective of necessity: Problems with using long words needlessly. Applied Cognitive Psychology, 20: 139–156. DOI: 10.1002/acp.1178.

2 Čtvrtletní zpráva o migraci za 2. čtvrtletí 2022. Copyright © 2022 Ministerstvo vnitra České republiky. Všechna práva vyhrazena. [cit. 11.11.2022]. Dostupné z: https://www.mvcr.cz/isdoc/docDetail.aspx?docid=22403879&doctype=ART.

3 Plain Talk in Washington | plainlanguage.gov. Home | plainlanguage.gov [online]. Dostupné z: https://www.plainlanguage.gov/resources/articles/plain-talk-in-washington/.

4 Research: Simple Writing Pays Off (Literally). Harvard Business Review – Ideas and Advice for Leaders [online]. Copyright © [cit. 11.11.2022]. Dostupné z: https://hbr.org/2022/10/research-simple-writing-pays-off-literally.

5 Writing Digital Copy for Domain Experts. Nielsen Norman Group: UX Training, Consulting, & Research [online]. Copyright © 1998 [cit. 11.11.2022]. Dostupné z: https://www.nngroup.com/articles/writing-domain-experts/.

6 The Secret Of Impressive Writing? Keep It Plain And Simple [online]. Dostupné z: https://www.sciencedaily.com/releases/2005/10/051031075447.htm.

1. část

Jak v češtině vzniká čtivá věta

V  první části našeho povídání se zaměříme na stavbu vět a volbu jazykových prostředků. Proč? Protože právě v nich tkví kouzlo čtivého textu.

Věta – to je vlastně myšlenka. Ať už něco říkáme, nebo to píšeme, vždycky sdělujeme myšlenky. Do jaké míry se nám podaří je sdělit srozumitelně, už závisí na tom, jaká slova zvolíme a jak je poskládáme dohromady.

Dali jsme si záležet na tom, abychom všechny jevy a zásady ukázali na konkrétních příkladech. Nejen první částí, ale celou knihou se tak budou prolínat spousty a spousty ukázkových vět, na kterých všechno jasně uvidíte v praxi.

A pozor – valná většina příkladů, které uvádíme, je skutečná. Jinými slovy, někdo tyhle věty opravdu napsal a my na ně narazili při čtení nebo korekturách. Podle jednoho moudrého úsloví se „hlupák učí z vlastních chyb, ale chytrý z chyb ostatních“.

Pojďte se tedy spolu s námi poučit.

Jak odhalit
charakter češtiny

Pokud jde o pravopis, všichni chápeme, že je potřeba se řídit nějakými společnými pravidly, která budou platit pro každého. Jedině tak si totiž dokážeme snadno přečíst to, co napsal někdo jiný.

Ale jakmile přijde řeč na stylistiku, tedy na volbu slov, skladbu vět a jejich propojování v souvislý text, řada lidí podléhá dojmu, že ta žádná objektivní pravidla nemá – že je to zkrátka a dobře věc vkusu. Každý má přece svůj styl a každému se líbí něco jiného, nebo ne?

Ne. Přinejmenším ne tak docela. Nepopíráme, že každý autor (včetně nás dvou i vás všech) má v písemném projevu některé osobité prvky, má svůj styl, a není na tom nic špatného. Ale pokud chcete, aby se vaše texty lidem dobře četly, aby byly snadno pochopitelné a možná aby je i k něčemu motivovaly, existují určité obecné zásady, kterých byste se měli držet.

A ty nevycházejí z nějakého osobního vkusu či úhlu pohledu. Vycházejí z toho, jaký způsob vyjadřování a formulace myšlenek je v češtině přirozený. A to je něco objektivně daného – něco, co je určené samotným charakterem naší mateřštiny.

Dobře, ale co za charakter to je? To je důležitá otázka, protože pokud chceme přirozeně a srozumitelně psát, měli bychom aspoň do určité míry vědět, jak náš jazyk funguje. Jednotlivé jazyky se v tom totiž dost zásadně liší.

Mluvený jazyk je král

Chceme-li pochopit, jak se v češtině přirozeně formulují myšlenky, musíme se vrátit do doby, kdy jsme byli malí. Myslíme hodně malí – nemluvňata. Z téhle doby si toho většinou moc nepamatujeme, ale to nám teď nevadí. My budeme uvažovat nad tím, jak jsme se tehdy učili mluvit.

Řekněte: Učili jste se v útlém dětství česky tak, že vám rodiče vtloukali do hlavy koncovky jednotlivých pádů podle příslušných vzorů, procvičovali s vámi slovesné třídy a systematicky vám ukládali do paměti nová slovíčka hezky podle abecedy se slovníkem v ruce?

Jestli ano, pocházíte z hóóódně divné rodiny. Spíš tipujeme, že to u vás probíhalo jinak. Rodiče na vás zkrátka mluvili – ale nejen oni, taky vaše babičky, dědečci, tetičky, strejdové a spousta dalších lidí. A vy jste poslouchali a poslouchali a postupně jste to mluvení začali zkoušet taky. V té době ve vašem mozku probíhala úžasná věc: Učili jste se myslet.

Myšlení totiž s jazykem úzce souvisí. Německé děti se naučí přemýšlet v němčině, české děti v češtině a třeba australské děti v… tom, čemu říkají angličtina. V mozku dítěte vznikají prostřednictvím vjemů z okolního světa, tedy i poslechem, synapse (nervová spojení), po kterých potom velice laicky řečeno „běhají“ myšlenky.

Rozhodně se vás teď nesnažíme připravit na zkoušku z neurologie, nebojte. Ale tenhle malý výlet do dětství nás všech je – věřte nebo ne – celkem důležitý. Pomáhá nám totiž pochopit jednu klíčovou věc: Myšlení a mluvení jsou dvě úzce propojené věci.

Přemýšlet česky jsme se naučili z mluveného jazyka našich rodičů a dalších lidí. Díky tomu je pro nás tak snadné a naprosto přirozené vyjádřit nějakou myšlenku nahlas, aniž bychom museli v potu tváře rozvažovat, jak ji zformulujeme. A stejně automaticky a bez námahy rozumíme druhým, když zase oni něco říkají nám.

Chtěli byste, aby lidé stejně snadno rozuměli i tomu, co napíšete? Aby se k nim to, co máte na srdci, dostalo nejkratší a nejpohodlnější cestou? Aby text hladce plynul? Pak musí stavba vět v textu odpovídat stavbě vět v mluveném jazyce.

A tím se dostáváme k něčemu, co můžeme označit za první přikázání srozumitelného psaní neboli, jak tomu my šílení korektoři říkáme, přístupné češtiny. To přikázání jsme samozřejmě nevymysleli my. Je to všeobecně platná a dlouho známá zásada. Zdůrazňoval ji například už zkraje 20. století přední český lingvista Václav Flajšhans.⁷ A zní takto:

PIŠTE, JAK MLUVÍTE

Když bude stavba vět, které píšete, přesně odrážet to, jak byste dané myšlenky vyjádřili v řeči, máte už zpola vyhráno. Jde o významný krok k tomu, aby byl váš text srozumitelný a čtivý. V této knize vám poradíme i spoustu dalších triků a návodů, které vaše texty vylepší a uhladí, ale zásada „pište, jak mluvíte“ je klíčová.

Než budeme pokračovat, dovolte nám jedno důležité upřesnění: Samozřejmě vás nechceme navádět, abyste doslova a do písmene psali myšlenky tak, jak je říkáte.

V řeči totiž používáme různá výplňková slova, často nevyjadřujeme vztahy mezi větami, protože je dovysvětlujeme intonací a gesty, a taky do svých slov promítáme nářeční prvky. Takové rysy by se v psaném textu jen trochu oficiálnější povahy objevit neměly.

Zásada „pište, jak mluvíte“ se týká pouze struktury věty a používání některých jazykových prostředků.

Umění, které si může osvojit každý

Tak fajn, ale jaká struktura věty a jazykové prostředky se v mluvené češtině běžně používají? Na následujících stránkách vám to dopodrobna vysvětlíme a ukážeme na jasných a konkrétních příkladech.

Nebojte, nebudeme vás utápět v úmorné a složité jazykové teorii, latinských termínech a historické mluvnici. Prostě si zblízka posvítíme na to, jak mluvíme, abychom to pak dokázali přenést i na papír.

V téhle knize vás chceme naučit psát přístupnou češtinou, a tak jsme se opravdu snažili, abychom i ji samotnou právě takovým způsobem napsali. Tedy čtivě, stručně a srozumitelně. Zkrátka v plain language.

Jak jsme si řekli v předchozí kapitole, plain language má jednu ohromnou výhodu: Všichni už ho vlastně ovládáme. A myslíme tím opravdu všichni – i člověk bez špetky spisovatelského talentu, s omezenou slovní zásobou a bez nějakých hlubokých češtinářských znalostí.

Jak to? Budeme se opakovat: To, jak mluvíme v běžných každodenních rozhovorech, přesně odpovídá tomu, jak přemýšlíme. My všichni tedy plain language dennodenně používáme – kdykoli si povídáme s členem rodiny, kamarádem, kolegou nebo když někomu něco vysvětlujeme, popisujeme a podobně.

Ano, přístupná čeština je nám všem vlastní. Právě přístupnou češtinou se nám honí v hlavě myšlenky a přístupná čeština zazní prakticky kdykoli, když otevřeme pusu.

Na to, abyste psali čtivě a srozumitelně, tedy nepotřebujete zvláštní talent nebo hluboké akademické znalosti. Pro začátek stačí jen jedna věc – nadšení okořeněné špetkou odvahy.

Možná budete muset v něčem opustit zajeté koleje. Možná zjistíte, že některé obraty nebo způsoby vyjádření, které rádi používáte, bude lepší odeslat do říše zapomnění. Ale věřte nám, že to stojí za to.

V další kapitole už se od obecných zásad přesuneme k těm konkrétním. Podíváme se na to, bez čeho se hezký, přirozený a srozumitelný český text nemůže obejít.

7 FLAJŠHANS, Václav (1917): Jazykové desatero. Naše řeč, 1(9), s. 264–268.

Slovesa a vedlejší věty

Teď už tedy víme, že hladce plynoucí a snadno srozumitelný text vytvoříme tehdy, když slova poskládáme do jednotlivých vět stejným způsobem, jako to děláme v mluveném jazyce.

Jenže jak přesně tvoříme věty v mluvené řeči? To není snadné určit. A jak už jsme si řekli, jazyky se od sebe v tomto ohledu často hodně liší.

Když máme před očima umělý, úřednický text, kterému je těžké rozumět (neboli skoro pokaždé, když otevřeme dopis od nějaké státní instituce), na první pohled poznáme, že takhle přirozená čeština nevypadá. A kdybychom pak dostali jinou verzi naprosto stejného sdělení, ale tentokrát by byl text napsaný čtivě a srozumitelně (to se žel v běžném životě moc často neděje), hned bychom ten rozdíl viděli.

Těžší je definovat, v čem ten rozdíl spočívá. Je snadné zabodnout prst do prvního textu a říct „takhle psát nechci“ a naopak ukázat na ten druhý se slovy „to by měl být můj styl“.

Ale čím se vlastně ty dva texty liší? Množstvím odborných výrazů? Délkou vět? Stylem?

To taky. V zásadě jde ale o něco jiného. Dovolíme si teď citovat předního českého bohemistu prof. Jiřího Krause (1935–2022), který před lety napsal stať o tzv. „administrativní češtině“ – tedy o umělém, nepřirozeném a špatně srozumitelném stylu, který se často používá v textech oficiální povahy. Charakterizoval ho takto:

„K příznačným rysům [administrativní češtiny] patří jednotvárnost až šablonovitost, neosobní a abstraktní vyjadřování, naprosté potlačení subjektivity. […] S tím také souvisí vysoké zastoupení podstatných jmen, redukce osobních slovesných tvarů, nadprůměrný výskyt ustálených odborných pojmenování, pasivních konstrukcí, a především dlouhé věty a složitá souvětí, často uspořádaná do dlouhých výčtů.“ 8

Možná i vy někdy při psaní k tomuto stylu sklouzáváte. Je to bohužel trochu podvědomá tendence. Jelikož většina oficiálních textů, s nimiž se setkáváme (od vědeckých prací přes skripta až po úřední lejstra, a dokonce různé cedule s upozorněním), takové obraty používá, máme někde v mysli nevědomky uloženou představu, že oficiální, formální text takhle vypadat má.

Nemá.

Jak hodláme v této knize dokola zdůrazňovat – připravte se na to –, i v tom nejoficiálnějším nebo nejodbornějším textu, jaký si umíte představit, je naprosto žádoucí a potřebné používat stejnou skladbu vět a stejně přirozené výrazové prostředky, jaké známe z běžné konverzace.

Žádoucí jazykovou úroveň dodáme textu jinak: Jsme zdvořilí a uctiví a nepoužíváme nářeční prvky ani koncovky obecné češtiny. Ale není nejmenší důvod, abychom měnili strukturu vět, která je češtině vlastní.

Většině negativních jevů, které vyjmenoval profesor Kraus, se v naší knize postupně podíváme na zoubek, a jak by řekl dentista, „přistoupíme k extrakci“.

V téhle kapitole se zaměříme na ono „vysoké zastoupení podstatných jmen a redukci osobních slovesných tvarů“. To znamená, že si budeme povídat o jednom ze základních rysů češtiny jako jazyka: Její vyjadřování je postavené na slovesech a vedlejších větách.

K čemu slouží slovesa

Sloveso je středobodem vesmíru

Dobře, vesmíru asi ne, ale středobodem české věty zcela určitě. Čeština má ve své DNA zakódované, že se slovesy pracuje často a ráda. Stačí si poslechnout, jak mluvíme. Určitě si umíte představit, že byste se nějakého kamaráda zeptali třeba:

Budeš mě moct přijít přestěhovat?

Naprosto přirozená, srozumitelná věta, viďte? A teď v ní zkuste spočítat slovesa. Máte to? Správně, jsou tam čtyři – z pouhých pěti slov! Nahromadění sloves na jednom místě nám tedy nedělá žádné potíže.

Problém je, že když lidé píšou texty v rámci své profese, mají tendenci se slovesům podvědomě vyhýbat a naopak text zaplevelit spoustou podstatných jmen. Vznikají pak věty jako:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pište čtivě a srozumitelně.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.