The History of Death

Copyright © 2017 Amber Books Ltd

Copyright in the Czech translation © 2023 Zoner a.s., Zoner Press

This translation of The History of Death first published in 2023 is published by arrangement with Amber Books Ltd.

Historie smrti

Michael Kerrigan

Šéfredaktorka: Ivana Vrajová

Odpovědná redaktorka: Gabriela Kostašová

Překlad: Petr Kovařík

Výroba e-knihy: Lenka Pavlisová

Obálka: Mgr. Petr Bernát (dle originálu publikace)

Copyright © ZONER a.s.

Vydání první v roce 2023. Všechna práva vyhrazena.

Zoner Press
Katalogové číslo: ZRE2308

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být reprodukována ani distribuována žádným způsobem ani prostředkem, ani reprodukována v databázi či na jiném záznamovém prostředku či v jiném systému bez výslovného svolení vydavatele s výjimkou zveřejnění krátkých částí textu pro potřeby recenzí.

Dotazy týkající se distribuce směřujte na:

Zoner Press

ZONER a.s.

Nové sady 18, 602 00 Brno

tel.: 532 190 883

e-mail: knihy@zoner.cz

www.zonerpress.cz

www.facebook.com/Zonerpress

www.instagram.com/zoner_press_brno/

ISBN epub: 978-80-7413-568-2
ISBN mobi: 978-80-7413-569-9

Obsah

Úvod

Kapitola 1 – Začátek či konec: Představy o posmrtném životě

Kapitola 2 – Starověké pohřební obřady

Kapitola 3 – Smrt a poslední soud

Kapitola 4 – Předkové na dosah ruky

Kapitola 5 – Nároční mrtví

Kapitola 6 – Vstříc modernitě a západní tradici

Kapitola 7 – Svět rituálů

Kapitola 8 – Smrt, přítomnost a budoucnost

bibliografie

Úvod

Snaha o poznání minulosti je zároveň cestou do světa mrtvých, píše italský kulturolog Carlo Ginzburg. Pokud tomu tak skutečně je, pak se tato kniha vydává na dvojnásobně dobrodružnou cestu, neboť se chystá prozkoumat dějiny samotné smrti. Smrt, která nás všechny čeká, je univerzální a zároveň jedinečná, je objektem fascinace i strachu. Se smrtí, vyvrcholením života a okamžikem jeho zániku, souvisí propracované rituály, jako bychom doufali, že ji jejím zinscenováním nějak obměkčíme.

Starověké kultury smrt a její moc, kterou se snažily pochopit, volně personifikovaly – odtud se berou různá božstva, pomstychtivá či přívětivá, z dávných dob. Novější společnosti si vytvořily alegorické postavy, jako je Smrtka s kosou, aby strašlivou krutost smrti personifikovaly. Pokroky moderní vědy nám poskytly nebývalou moc ovlivňovat vlastní fyzický osud, ale tváří v tvář smrti stojíme stejně bezmocní, jak tomu bylo odjakživa. Fyziologické procesy doprovázející smrt byly postupně pochopeny, pro mnoho lidí ale zůstávají smysl i význam smrti nepochopitelné.

Obyvatelé Ambalamany na Madagaskaru obcházejí svou vesnici při obřadu famadihana, „obracení kostí“, 1994.

Výřez: Smrtka, po staletí známá jako symbol smrtelnosti, kosí lidský život.

HODINA VLASTNÍ SMRTI?

Smrt je jednou z věčných pravd života, která nás spojuje napříč věky: řadu starověkých civilizací známe především z nálezů pohřebišť. Na to, že je konstantou lidské existence, se však překvapivě málo shodujeme na tom, co smrt je a co představuje. Pestrost a originalita způsobů a rituálů souvisejících se smrtí v různých historických společenstvích není asi překvapivá – vždyť tato společenství měla i své vlastní způsoby a rituály života. Lidé se však neshodnou ani na přesném okamžiku, kdy smrt nastává, na okamžiku, kdy se podle některých kultur (i když zdaleka ne všech) tělo stává pouhou mrtvolou a duše odlétá. Židovští učenci se již od dob vzniku Talmudu přou o to, zda je příznakem smrti například zástava dechu či pulzu, a nic nenasvědčuje tomu, že by se měl tento spor v dohledné době uspokojivě vyřešit. Přísní hinduisté zastávají názor, že smrt nastává až ve chvíli, kdy se v extrémním žáru pohřební hranice rozpadne lebka.

V mnoha kulturách však byl zemřelý považován za skutečně mrtvého až po dokončení rozkladu těla. Na některých odlehlých ostrovech Indonésie se proto dodnes praktikuje druhý pohřeb, při němž se řádně pohřbívají až kosterní pozůstatky zbavené masa. Podobný pohled je základem madagaskarské tradice famadihana, rituální exhumace mrtvých a „obracení kostí“ k poslednímu pohřbu. (Vypreparované kosti se mohou předvádět v průvodu po vesnici a „ukazují se jim“ změny, které se po smrti dotyčné osoby udály, aby měl zesnulý při posledním uložení do země aktuální informace o všech novinkách). Stejný pohled na věc se možná skrývá i v tradici severoamerických Lakotských Siouxů, kteří těla svých zemřelých umisťovali na plošiny na stromech, aby je před konečným uložením do země v kosterní podobě ohlodala zvířata a ptáci. Podobným způsobem vystavovalo své mrtvé i několik australských domorodých kmenů.

Podle zoroastriánské tradice duše v okamžiku smrti neopouští tělo a nevstupuje do nebe, ale vznáší se tři dny v jeho blízkosti, načež se vydává na cestu k posmrtnému životu. Toto období v limbu se zhruba shoduje s dobou, po kterou vrány a supi požírají maso z těla ponechaného na jedné z k tomuto účelu postavených „tichých věží“, které jsou dodnes k vidění po celém Íránu. V Tibetu se „pohřbívání pod širým nebem“ provádí dodnes: těla se nechávají na skalních výběžcích, kde z nich mrchožraví ptáci oberou měkké tkáně až na kostru.

Všechny tyto zvyky naznačují víru v jakýsi mezistav mezi životem a smrtí, což je představa vyjádřená ve starobylé tibetské myšlence bardo. Událost, kterou západní kultury nazývají „smrtí“, je podle Bardo Thodol neboli Tibetské knihy mrtvých pouze začátkem přechodného stavu – první fáze neboli čikhai bardo. Tělo je sice nehybné, ale člověk je pouze ve stavu jakéhosi transu a slyší modlitby živých. Po čtyřech dnech postoupí do druhého stadia neboli čhónid bardo, kde na zesnulého čeká zářící světlo. Nejčistší mu pospíchají vstříc, chybující musí uprchnout. Teprve nyní si mrtvý uvědomí, že zemřel, a v řadě vizí se mu vybaví události jeho nedávného pozemského života. Poté postupuje do třetího stadia, sidpa bardo, v jehož průběhu smrt nepozorovaně splývá se zrozením, zatímco tělo směřuje k převtělení do jiného těla a dalšímu životu.

Modlitební kameny označují oblast vyhrazenou pro buddhistické „nebeské pohřby“ v kaňonu Lhu Chu vysoko v tibetských horách.

V RODINĚ

V Toradži na indonéském ostrově Sulawesi se mrtví vůbec nepohřbívají, ale nechávají se ležet celé měsíce v provizorních domech, kde pomalu hnijí. Někdy se jim dokonce vyhradí místo v rohu rodinného domu, kam se uloží dobře zabalení v látkách, nasávajících tekutiny z rozkladu těla. Během několika dní nejhorší zápach vymizí, zesnulý příbuzný se stane součástí domácího vybavení a jeho přítomnost v lůně milované rodiny je vítána. Ačkoli to z dnešního západního pohledu může vypadat groteskně, důvody této praxe jsou dobře pochopitelné i v řadě jiných kultur. Vědci vážně spekulují, že slavné portréty z Fajjúmu mohly být vytvořeny za podobným účelem. Tyto malované obličeje, nalezené ve Fajjúmu jižně od Káhiry, vytvořila římsko-egyptská společnost v prvním a druhém století našeho letopočtu. Jsou malované s láskou, citem a jemností a je možné, že se používaly k tomu, aby tělům mumifikovaným tradičním egyptským způsobem dodaly lidskou přítomnost. Podle této teorie se těla zemřelých po dobu několika měsíců před pohřbem vystavovala v domě, aby mrtví zůstali mezi živými.

Jakmile se mrtví v Toradži dostatečně rozloží, uloží se kosti do hrobek, jejichž prestiž odpovídá možnostem rodiny. Venku stojí na stráži vyřezávané dřevěné postavy v životní velikosti známé jako tau tau. Slouží jako strážci a zároveň jako vzpomínka na zesnulé: po staletí měly tyto sochy silně stylizovanou podobu, dnes jsou ovšem mnohem naturalističtější, jak se na éru fotografie a televize sluší a patří. Trvalou existenci těchto postav lze považovat za další vyjádření skutečnosti, že hranice mezi životem a smrtí je v mnoha kulturách mnohem méně zřetelná, než je tomu ve společnostech moderního vyspělého světa.

Pro badatele zabývající se posmrtnými rituály skutečně neexistuje plodnější zdroj než Indonésie, souostroví, na jehož roztroušených ostrovech se po staletí odděleně vyvíjela řada různých kultur. Na nepříliš rozsáhlém území vznikla obrovská kulturní rozmanitost a na ostrovech se vyskytuje soubor zvyků, které se od zbytku světa zcela odlišují. Zdejší pohřební tradice cizincům často připadají mimořádně exotické. Bývají nesmírně extravagantní, nejen obrazně, co se týče nespoutanosti a pestrosti obřadů, ale i doslova, co se týče výdajů. Je to taková podívaná, že v Sumba bývá významný pohřeb zpravidla příliš velkou událostí na to, aby si ho nechal ujít i ten, kdo má být pohřben. Proto dochází k situaci, kdy se bohatý obyvatel ostrova zúčastní vlastního pohřbu, který se koná ještě za jeho života. Ze západního pohledu se to může zdát absurdní, ale tam, kde je hranice mezi životem a smrtí méně zřetelná, se takový postoj jeví jako poměrně logický.

V mnoha kulturách se vyrábějí posmrtné masky, které se mohou vystavovat, aby se zachovala podoba zesnulého mezi živými; pomáhá to stírat hranici mezi oběma stavy. Sňatky mezi živými muži a ženami a duchy se v mytologii původních obyvatel Ameriky objevují celkem běžně – nejčastěji tak, že muž nebo žena zjistí, že je po léta ženatý nebo vdaná za přízrak. V některých súdánských společnostech však může docházet k jinému druhu „manželství s duchem“. Pokud významní muži zemřeli bez potomků a jejich rodu hrozil zánik, mohou za ně zplodit děti žijící náhradníci. U singapurských Číňanů způsobuje tradice spočívající v tom, že mladí muži a ženy nemají vstupovat do manželství dříve, než se ožení jejich starší sourozenci, zjevné problémy, pokud tito starší sourozenci zemřou předčasně. Za těchto okolností se sourozenci často žení či provdávají i po smrti, čímž se uvolní cesta k dalším sňatkům mezi živými. Mezi Bataky z kmene Karo na Sumatře bývají údajně mladí chlapci a dívky, jejichž život skončí dřív, než projdou stanovenými životními etapami, rituálně „oddáni“, aby naplnili svůj osud. Chlapcův penis se může uzavřít do kusu bambusu a dívka může být penetrována banánem, čímž se naznačí naplnění tohoto manželství.

Na Celebesu (Sulawesi, Indonésie) jsou v hrobech vytesaných do holé skály umístěny malé panenky představující zesnulé příslušníky kmene Toradžů.

Posmrtné masky dávaly duši zesnulého trvalou fyzickou podobu. Tato maska je mayská, z jihovýchodního Mexika.

SMRT A ZNOVUZROZENÍ

Pokud někomu tyto pestré tradice připadají zvláštní a exotické, je důležité si uvědomit, jak dalece nám moderní medicína pojem smrti zproblematizovala. Pojem „mozková smrt“ byl zaveden poměrně nedávno a pacienty lze dnes udržovat na přístrojích ještě dlouho poté, co jejich „život“ (jak toto slovo běžně chápeme) skončil. Morální a psychologické důsledky tohoto vývoje jsou dalekosáhlé: dosud nikdy jsme si nedokázali byť jen představit, že bychom mohli přechod živého člověka do říše smrti nějak ovlivnit. Z výroků o lékařích, kteří si „hrají na Boha“, je zřejmé, jak moc nás tyto změny znepokojují. Ve skutečnosti se totiž může stát, že ta největší zodpovědnost nakonec nebude ležet na lékařích, ale na příbuzných. Mohou to totiž být nakonec právě oni, kdo bude rozhodovat, zda se má značně omezený život udržovat, nebo zda se má přístroj vypnout a existence člověka tak ukončit.

Navzdory tomu mnoho kultur, možná dokonce většina, nevnímá smrt jako něco konečného a některé ji považují pouze za přechod do dalších pozemských životů. Myšlenka reinkarnace hraje roli v několika náboženských tradicích, ale souvisí zejména s indickými vírami, jako je hinduismus, buddhismus a džinismus.

Tato náboženství, stručně řečeno, chápou život jako nepřetržitý koloběh smrti a znovuzrození, tradičně označovaný sanskrtským slovem samsára (doslova „bloudění“). Atnam nebo dživa, jak se duši říká, „přechází“ z jedné životní formy do druhé, zvířecí nebo lidské, na nižší nebo vyšší úrovni existence podle toho, jak dobře nebo špatně byl každý život prožit. Princip karmy, což v překladu znamená „čin“ nebo „skutek“, řídí relativní umístění těchto po sobě jdoucích životů: naše činy v tomto životě ovlivňují, kde skončíme v životě příštím. Slovy upanišady Brhadáranjaka: „Kdo koná dobré skutky, stane se dobrým; kdo koná zlé skutky, stane se zlým. Jakou karmu činí, takové dosáhne.“ Duše, která žila špatně, se po skončení tohoto života vydá „jižní cestou“ nebo „cestou otců“ a povede svůj příští život o úroveň níže. Dobrá duše se vydá „cestou bohů“ a povede svůj příští život na vyšší úrovni. Buddhismus rozeznává šest těchto gati neboli úrovní bytí, od bohů přes polobohy, smrtelné lidi a zvířata až po duchy a zatracence v pekle. Konečným cílem života je zcela uniknout tomuto nekonečnému řetězci činů a následků. Pro hinduisty to znamená zbavit se pozemských dojmů a starostí a dospět k naprosté čistotě podstaty známé jako bráhmana – což je vlastnost zřetelně podobná nejvyššímu buddhistickému osvícení, nirváně. V obou případech se blažená duše nachází ve vznešeném stavu, mimo dosah času, smrtelnosti a starostí tohoto světa.

Řecký filozof a matematik Pythagoras, který žil v 6. století př. n. l., byl známý tím, že věřil v převtělování duší. Taková víra mohla být v jeho společnosti rozšířená – v řecké mytologii se dvojčata Castor a Pollux proměnila ve hvězdy. A to navzdory „oficiální“ řecké tradici, doložené na jiných místech klasických mýtů, že mrtví byli převáženi převozníkem Charónem přes jednu nebo druhou z podzemních řek, Styx nebo Acheron, do svého konečného cíle v Hádově říši. Ani jeden z těchto příběhů se neshoduje s řeckými příběhy o Hesperidkách nebo Ostrovech blažených (spojovaných s Kanárskými ostrovy), ani s jinými příběhy, v nichž hrdinové tráví věčnost v pohodě a klidu Elysejských polí. V mnoha kulturách se vyskytují prvky „synkretismu“, tedy vzájemného roubování různých tradic, takže by nás tyto zdánlivé rozpory neměly překvapovat.

Psyché se v řeckém mýtu podařilo vrátit do podsvětí. Zde vyjednává o své cestě s převozníkem Charónem.

Pohřební ZÁBAVA

Jisté aspekty naší reakce na smrt nás nejspíš matou všechny. Různé společnosti se výrazně liší v tom, zda se jedná o smutnou a slavnostní událost, nebo o událost, kterou je třeba přijmout s tichým uspokojením, že zesnulý odešel na „lepší místo“, či dokonce oslavovat bujarým veselím. Pro madagaskarské Betsileo je pohřeb příležitostí k bujarému karnevalu plnému opilství a všeobecného veselí. Muži chaoticky zápasí s býky, ovšem tyto výtržnosti jsou stále slabým odvarem naprostého zrušení morálky, které nastává, jakmile si „truchlící“ zakryjí tváře rubáši mrtvých, čímž se symbolicky oslepí a své chování tak skrývají před bohy. V tomto stavu se na ně nevztahují žádná běžná omezení a tabu a je povolen dokonce i incestní sex mezi sourozenci.

Spojení mezi sexem a smrtí bylo dlouho považováno za samozřejmé, přestože nikdo nechápal, proč tomu tak je. Alžbětinští angličtí básníci, jako například John Donne, používali slovo „die – zemřít“ jako synonymum pro orgasmus. Sigmund Freud se proslavil teoretizováním o něčem, co lidová představivost považovala za samozřejmé, i když nevědomě, když spojil principy erosu neboli sexuální lásky a thanatosu, „pudu smrti“. Jsme sužováni životním napětím a frustrací, a proto na určité úrovni toužíme po úniku do nicoty – Freud sám to přirovnal k buddhistickému konceptu nirvány. Okamžik sexuálního uvolnění (ve francouzštině tradičně petite mort neboli „malá smrt“) nám nabízí náznak tohoto blaženého stavu, byť přechodný. Ve starém Rusku a v dalších slovanských zemích se při pohřbech konaly stejné oslavy jako při svatbách, což tuto pomyslnou souvislost zdůrazňuje.

Někdy se však zdá, že pohřební slavnosti měly jednodušší účel, a to zahnat strach ze smrti. V mnoha starobylých slovanských společnostech byly falešné pohřby (někdy se skutečnými těly) ústředním bodem vánočních radovánek. V pohanských dobách se samozřejmě zimní svátky konaly na znamení symbolické „smrti“ Slunce o slunovratu. Jako zábava pomáhala zahnat temnotu nejkratších dnů ročního období a jako rituál měla za cíl přivolat zpět Slunce a obnovit plodnost země, která byla zřejmě opuštěna. Burleskní pohřeb, který si z představy smrti dělal legraci, přinášel uklidnění v době hlubokého rozrušení.

V jeho erotických verších znamená „smrt“ orgasmus, v náboženských verších („Nebuď pyšná, smrti! – …“) konec, na který se věřící musí připravit, nikoliv se ho však obávat. John Donne je příkladem nejednoznačnosti jakobínského postoje k smrti.

Západoevropské kultury sice nezacházely při pohřbech do takových extrémů, ale to nutně neznamená, že pohřební obřady byly vždy jen skromnou záležitostí. Smuteční obřad původně představoval bdění v modlitbách u rakve zesnulého během noci před pohřbem, ale irský obřad se podle tradice měnil v bujarou oslavu. Stereotypní anglický přístup ke smrti je střízlivější, ale nese s sebou vtipné epitafy – například v epitafu loupežníka Clauda Duvala z osmnáctého století přežívá náznak humorného zlehčování. Švihácký mladý lupič Duval byl v roce 1670 oběšen navzdory protestům dvorních dam, u nichž byl oblíbený. Pohřbili ho v kostele svatého Pavla v Covent Garden v Londýně a na jeho náhrobku (bohužel ztraceném při požáru v roce 1795) stálo:

Zde leží Du Vall: Čtenáři, jsi-li muž, pohleď se do svého měšce,
jsi-li žena, pohleď do svého srdce.

Pro epitafy tohoto druhu se stal normou jízlivý, „černý“ humor, jako například pro vesnického lékaře Williama Kinglakea v kostele svatého Augustina ve West Monktonu v Somersetu:

Soutěž je pochybná,
když má dva vítěze.
Ty přemohl jsi smrt,
teď přemohla smrt tebe.

Humorný epitaf se stal druhem literárního žánru, který dosáhl svého vrcholu v 18. století – tyto verše se psaly pro pobavení stejně jako pro opravdové použití. Když například v roce 1732 zemřel básník John Gay, byl pohřben ve Westminsterském opatství, což bylo považováno za odpovídající jeho důstojnému společenskému postavení. Jeho vlastnoručně napsanému epitafu by se takové pocty jistě nedostalo:

Život je pouhý žert a na všem je to vidět.
Dřív jsem si to jen myslel, teď už to však vím.

Když v roce 1718 zabil blesk dva mladé milence Johna Heweta a Sarah Drewovou, kteří pomáhali při sklizni v oxfordshirské vesnici Stanton Harcourt, pobýval poblíž básník Alexander Pope. Tragédie ho pohnula k tomu, že napsal příhodně slavnostní verš na památku dvojice, ale také méně decentní kuplet pro pobavení svých přátel:

Tady leží dva nebozí milenci, co měli ten pech,
že ač velmi cudní lidé, zemřeli na kapavku.

Tento rým, který samozřejmě využívá dvojího významu slova „clap“, tedy uhodit jako blesk a současně jako výraz pro kapavku, je zároveň vtipný i krutě nechutný. V extrémním smyslu je tedy příkladem ambivalence, která se prolíná celým žánrem.

Střídmí viktoriánští občané takovou lehkost nesnášeli a komický epitaf se stal „ztracenou tradicí“, kterou humoristé znovuobjevili až ve dvacátém století. Dnes se ve slovnících citátů a na populárních internetových stránkách bizarní epitafy objevují v hojném počtu; to, že se většina z nich nikdy neoctla na náhrobcích, je vedlejší. Jak jsme viděli, v době největšího rozkvětu epitafů v 18. století tomu bývalo často stejně. Zajímavější je přetrvávající zájem o tyto hravé verše a jejich odlehčený pohled na oficiálně tak závažné téma. Epitafy jsou z literárního hlediska zábavné, protože nám nabízejí vše od elegantní ironie až po sžíravou společenskou satiru, to vše zkoncentrované do několika málo řádků. Možná je však jejich nejdůležitější funkcí dělat si legraci z toho, čeho se nejvíc bojíme, což nám v našem přístupu k představě smrti dává určitý pocit vyrovnanosti a kontroly.

Tento mezopotámský bůh s tělem býka, křídly dravce a přísnou a nelítostnou lidskou hlavou neměl s obyčejnými smrtelníky příliš soucitu.

MIMO CHÁPÁNÍ

Smrt, říká Shakespearův Hamlet, je „kraj neobjevený“: všichni cítíme, že v konečném důsledku svému nevyhnutelnému osudu nerozumíme. Lidé se snažili smrt pochopit v průběhu celé známé historie a nepochybně i dávno předtím, nebo si ji alespoň nějak racionalizovat. Před více než 4000 lety se v sumerských státech Mezopotámie vyprávěl příběh Adapy. Jeho jméno doslova znamená „člověk“, takže bychom tuto postavu mohli označit za „Všudybyla“, archetyp veškerého pozdějšího pokolení. Adapa z tohoto mýtu byl kněz a rybář, jehož loď se jednoho dne potopila v bouři. Ve vzteku začal proklínat jižní vítr. O několik dní později si bůh nebes An uvědomil, že vítr přestal foukat, a zeptal se svých pobočníků proč: ti mu řekli, že Adapovy kletby zlomily větru křídlo. An poslal pro Adapu a ten, vyděšený vyhlídkou na setkání s mocným božstvem, požádal Eu, boha vodstev, o radu.

Ea mu doporučil, aby se předtím, než předstoupí před Dumuziho a Gizzidu, božské strážce u nebeské brány, oděl do smutečního hávu. Na otázku po důvodu tohoto oděvu měl vysvětlit, že ho zarmoutila smrt samotného Dumuziho a Gizzidy. Ty měla tato absurdita tak pobavit, že Adapu nechají bez řečí projít až bohu Anovi, a dokonce se za něj i přimluví. An, pokračoval Ea, mu nejspíš nabídne dary v podobě oleje a roucha, které má přijmout. Nabídnutý chléb a vodu má však zdvořile odmítnout.

Tak to nakonec i dopadlo: Dumuziho a Gizzidu vtip náležitě pobavil a než se Adapa nadál, stál před Anovým trůnem. Jak bylo předpovězeno, mocný bůh mu nabídl chléb a vodu spolu s rouchem a olejem, které mu doporučil zahodit. Místo toho Adapa k Anovu úžasu trval na tom, že se zahalí a pomaže v očekávání smrti, zatímco chléb a vodu věčného života odmítl. Smutně zavrtěl hlavou, když viděl, jak zástupce lidstva – oklamaný zlovolným Eou – vědomě odmítá největší dar, jaký může božstvo člověku věnovat.

Caddoové, domorodý národ obývající území dnešního východního Texasu, mají o původu smrti zcela odlišné představy. Podle jejich tradičního vyprávění smrt neexistovala. Děti se však stále rodily a země byla brzy přelidněná. Sešli se kmenoví stařešinové, aby situaci probrali, a padl návrh, že by bylo dobré, kdyby lidé na čas zemřeli a o něco později se vrátili na zem. Na schůzku přišel i Kojot, kterému se takové polovičaté opatření nepozdávalo: kdyby lidé umírali jen dočasně, tvrdil, problémy by se tím pouze odložily na později. V nepřítomnosti dočasně zemřelých by populace dál rostla, a jakmile by se vrátili, svět by čelil velké krizi, protože by pro tolik hladových krků nebylo dostatek potravy. Rada starších s argumentem nesouhlasila; i když na tom, co Kojot říkal, mohlo být mnoho pravdy, nenávratnou ztrátu svých milovaných odmítli dobrovolně přijmout. Bylo tedy rozhodnuto, že mrtví mají odejít jen dočasně a pak se zase vrátit mezi živé.

Proto byla postavena velká „léčebna“ jako místo, kam byli duchové zesnulých svoláváni zpěvem kněze, jakmile jejich pobyt v říši smrti skončí. Když zemřel první muž, kněží čekali deset dní, než se shromáždili, aby jeho ducha přivolali zpět. Spatřili ho jako tornádo blížící se z velké dálky ze západu. Když se však přiblížilo k domu, Kojot náhle zavřel dveře. Tornádo bylo zahnáno a vydalo se na cestu do zapomnění. Od té doby je smrt trvalým stavem; Caddoové považují tornáda za bloudící duše mrtvých a Kojotovi, vyvrženci slušné společnosti, se vyhýbají.

CÍLOVÁ páska

Smrt je sice možná univerzální, ale to neznamená, že je vždy a všude stejná. Naopak, bere na sebe veškeré aspekty neobyčejné rozmanitosti lidské existence. Každá kultura umírá trochu jinak, stejně jako si nachází různé způsoby prožívání života. Určité společné prvky však existují. Většina civilizací se smrti bojí, a to navzdory různým formám spásy, které nabízejí kněží. Koneckonců, opět navzdory tvrzení náboženství, že dokážou smrt vysvětlit, ji považuje většina národů za obtížně pochopitelnou. Bolest ze ztráty blízké osoby byla vždy silná bez ohledu na to, zda ji mírnila víra, že zesnulý odešel za lepším životem jinam. Víra může umírajícím i truchlícím nad jejich odchodem dodat spoustu odvahy, ale víra, která by za žádných okolností nezakolísala, by musela být vskutku mimořádná.

A přesto zůstáváme fatalisty, i kdyby jen proto, že nemáme na vybranou. Víme totiž, že smrt si jednoho dne přijde pro každého. Ve vyspělých společnostech se pokroky v medicíně a moderní sociální zabezpečení zasloužily o značné prodloužení průměrné délky života. Jejich občané se dnes dožívají v průměru více než dvakrát delšího věku než obyvatelé Atén ve zlaté éře. A zatímco ve starozákonních dobách se jen málokdo dokázal dožít v Bibli opěvované délky života „třikrát dvacet a deset let“, díky moderní zdravotní péči se dnes jedná o zcela realistické očekávání. Přesto chápeme, že prodloužením života smrt nezrušíme a nevyhnutelné tak pouze odkládáme.

Stoicismus tedy určitý smysl má a rozhodně přináší jistou útěchu. Hlavní je asi pocit „naplněnosti“, který smrt přináší. „Odtud plyne poučení“, píše Sofoklés v závěrečných verších klasické tragédie Oidipus Tyrannus v pátém století před naším letopočtem:

Proto nikdy netvrďte,
že je šťastný člověk ten,
kdo svůj konec nepoznal.
Nikdy, dokud nevíte,
že z té cti a slávy své
také šťastný konec vzal!¹

Hlubší smysl je jasný: teprve na konci dostává život smysl a teprve v závěru získává jeho příběh konečný tvar. Pokud je nějaký předpoklad základem nepřehledného množství rituálů a názorů, které se v průběhu věků v souvislosti se smrtí vytvořily, pak by to mohlo být právě toto vnímání smrti coby naplnění a završení života. Odtud pramení důležitost, která je tomuto závěrečnému rituálu přikládána, potřeba, aby vše bylo tak, jak má být. Moderní racionalista by mohl tvrdit, že mrtvola je pouhá rozkládající se hmota, v lidských dějinách by se ale jednalo o názor naprosto ojedinělý. Je samozřejmě sporné, jak velký užitek mají ze všech těch obětí, svátostí, procesí, modliteb, hrobek a dalších nezbytných náležitostí kolem smrti samotní mrtví. Dalo by se tvrdit, že se tyto věci ve skutečnosti dělají pro pozůstalé. Nakonec na tom ovšem příliš nezáleží: žijeme takový život, na jaký nás naše kultura připravila, a umíráme takovou smrtí, k jaké nás život dovedl. Zdá se však, že je odvěkou zásadou, že ať už žijeme v jakékoli společnosti či století, smysl pro dekorum při umírání je jednou z věcí, kvůli nimž stojí za to žít.

Sofoklovy tragédie (495–406 př. n. l.) jsou úchvatným svědectvím o stoicismu Řeků tváří v tvář smrti.

1 Sofoklés: Oidipús vladař, vydala Městská knihovna v Praze, překlad Jaroslav Pokorný.

Začátek či konec: Představy o posmrtném životě

Většina kultur se shoduje na tom, že smrtí vlastně nic nekončí; vyhlídka na budoucí život tady byla vždycky. Nebo skoro vždycky, protože z obecného pravidla se vyskytovaly zvláštní výjimky. Smysl pro existenci mimo tento svět zřejmě postrádali například někteří původní Američané. Věřili, že mrtví prostě zanikají, jako když se rozplynou v oblaku kouře; mohou žít dál ve vzpomínkách blízkých, ale přestávají existovat. Je to prostá a strohá víra, ale dnešní ateisté by nejspíš souhlasili, že nikoliv nutně truchlivá, protože když smrt nic neslibuje, pak ani nikoho neohrožuje. A pokud má Freud pravdu v tom, že touha po životě je zároveň touhou po smrti, pak lze konečné naplnění nalézt právě v okamžiku zániku.

Přístup moderního světa ke smrti dostihl i Inuity; zde vidíme zasněžený hřbitov v kanadském zálivu Cambridge Bay.

SEVERské POSMRTNÉ ŽIVOTY

Ať už na filozofických přístupech hlásajících konečnou smrt něco je nebo není, v dějinách lidstva byly do značné míry menšinovým názorem. Víra v nějaký posmrtný život je téměř všeobecná. Nejjednodušší představou je, že posmrtný život bude pouhou kopií světa smrtelníků, něco jako „země mrtvých“ v tradici starých Inuitů. Pohřbívání mrtvých do země bylo v ledových a věčně zmrzlých oblastech dalekého severu jednoduše nepraktické a budování komplikovaných a promyšlených hrobek by u lovců, neustále bojujících o přežití, představovalo vynakládání neopodstatněného úsilí. Mrtví se proto jednoduše položili na zem (Eskymáci ve východní Asii své zesnulé rituálně rozčtvrtili) a pak se zakryli kamennými mohylami, aby byli cháněni před mrchožrouty. Podobně jednoduchá byla i představa arktického posmrtného života: země mrtvých byla podobná zemi živých a pro odcházející duši byla jen kousek od ní. Inuitský pohřeb spočíval víceméně v tom, že se mrtvý na tuto cestu vybavil, oblékl se do co nejlepšího kožichu s kapucí, teplých bot a rukavic a na cestu se mu nechalo trochu jídla. (Ve skutečnosti ho snědli truchlící, což pro lidi žijící na hranici přežití představovalo symbolický akt podělení se s mrtvým a zároveň rozumné hospodaření s prostředky.) Cesta do země mrtvých byla jasná, protože se velmi podobala těm, které duch mnohokrát absolvoval za života. Lišila se pouze v tom, že po příchodu „domů“ mrtvého vítali zemřelí z jeho kmene.

V delším časovém horizontu dostali zesnulí možnost znovu navštívit své blízké: v každém případě byli uchováváni „na živu“ prostřednictvím jmen, která se předávala novorozencům. Jakmile tyto děti vyrostly, jejich zesnulí jmenovci se o ně začali jako bývalí nositelé těchto jmen zajímat, vraceli se do světa živých a účastnili se oslav významných přechodových rituálů. Na začátku však bylo třeba duši pomoci, aby se v nové existenci „usadila“. Při návratu ze hřbitova pak pozůstalí příbuzní cestu rituálně „odřízli“ nožem nebo ji posypali popelem, aby duše zemřelého zůstala na druhé straně. Po určitou dobu poté nesměli rodinní příslušníci používat ostré nástroje.

Odin, nejmocnější z bohů, měl ve vikingském vesmíru nejvyšší moc nad životem a smrtí.

Společnosti lovců a sběračů musí cestovat nalehko, a to nejen z materiálního, ale i z kulturního hlediska. Jejich filozofické představy bývají hlubokého a trvalého rázu, nebývají ale obvykle příliš propracované. Složité kosmologie velkých světových náboženství bývají výtvorem usedlých společností s volnými kapacitami – specializovaným kněžstvem, kastami řemeslníků a umělců atd. Ovšem například Vikingové, obvykle považovaní za drsný národ kdykoliv připravený vyrazit do boje, měli propracované a komplexní pojetí vesmíru. Vesmír podle nich začínal jako Ginnungagap, hluboká trhlina, na jih od níž se nacházel Múspell, země ohně. Na severu byl Niflheim, ledová říše, později přidělená mrtvým jako mrazivý domov. Prozatím však byl její jedinou dominantou velký horký pramen Hvergelmir, z něhož vytékalo 12 řek, které se vlévaly do zálivu, v jehož hlubinách voda zamrzala, až nakonec Ginnungagap zcela zaplnil led. Tento led, zahřátý múspellskými ohni, časem poskytl vlhkost, která se smísila se zemskou hmotou a vytvořila jakousi hlínu. Tato hmota získala podobu velkého mrazivého obra Ymira a krávy-živitelky Audhumly, z jejíhož mléka žil. Protože neměla trávu, na které by se mohla pást, musela se živit olizováním ledu a při tom získala podobu první lidské bytosti. Praotcem a dědečkem nejvyššího boha Odina, byl Buri. Sám Ymir mezitím stvořil muže a ženu ze svého vlastního potu. Ti měli být předky obrů, věčných nepřátel bohů. Odin byl ve skutečnosti produktem obou ras, zrozený ze spojení Buriho syna Bora a obryně. Povstal proti Ymirovi, zabil ho a v jeho tryskající krvi se ostatní obři utopili – všichni až na dva, jednoho muže a jednu ženu, kteří uprchli daleko a založili novou říši v místě, které se poté začalo nazývat Jotunheim neboli „domov obrů“.

Odin vybudoval nám známý svět z Ymirovy mrtvoly. Z jeho krve se staly řeky a moře, z jeho kostí horské hřebeny. Svět byl ve čtyřech rozích, ze severu, jihu, východu a západu, podepřen trpaslíky. Nad nimi se klenula nebeská klenba vytvořená z prohlubně lebky ledového obra. Z múspellských ohňů létaly jiskry, ze kterých se staly hvězdy; Slunce a Měsíc trůnily na svých vozech vysoko na obloze. Z červů, kterých bylo Ymirovo rozkládající se tělo plné, stvořil Odin temné elfy neboli trpaslíky, aby v temnotě pod tělem těžili zlato v zapovězeném podsvětí, které odpovídalo původnímu Niflheimu. Odin stvořil i světlé elfy a svěřil jim prosvětlenou a vzdušnou říši Alfheim. Muže a ženy vymodeloval z trosek ztroskotaných lodí vyvržených podél mořského pobřeží a dostali říši uprostřed Ymirova těla. Tento Midgard neboli „Středozem“ byl od okolního světa oddělen palisádou z Odinových řas. Jako říši pro samotné bohy pak Odin stvořil Ásgard.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Historie smrti.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.