ZRALÁ, CO HODNĚ ŽRALA

Zuzana Hubeňáková

Copyright © Zuzana Hubeňáková, 2026

Illustrations © Michal Neradil, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5941-2

Tuto knihu věnuji všem ženám, kterým taky nevychází každodenní matematika. Ta, ve které svět očekává, že dvacet hodin denně věnujeme péči o své blízké, domácnost a zvířata, práci, zábavě a odpočinku, pak budeme deset hodin spát, abychom byly krásné a v zenu. Nebo budeme spát reálné čtyři hodiny, ale rychleji a efektivněji než ostatní. Přitom se stihneme napajcovat bílkovinami, vlákninou a vitamíny, abychom tuhle otročinu vydržely dlouho a nehyzdily domácnost nevyhovujícím zjevem.

Kniha je také pro ty z nás, kdo svádíme lítý boj s vlastním tělem, které se rozhodlo, že máme prd co na práci, takže nám bude klást odpor, chovat se divně a namátkově nás sabotovat.

Vezměme si příklad z mužů, kteří nosí šediny, pupík i vrásky s naprostým nadhledem a kašlou na pilates. Vždycky je lepší být švihlá a žít v mírném chaosu než krásná ve vycíděném blázinci.

Zralá

na potíže

Zralá, co hodně žrala

Být mladý a krásný umí každý blbec. Pokud se tedy narodí krásný. A je mladý. Ale být starý a krásný, to vám je dřina jak hovado.

Vím, co si říkáte – je to povrchní a tisíckrát omleté téma, které už nikoho nezajímá, protože všichni přece víme, že důležité je to, co je uvnitř. Jenomže já taky vím, co si myslíte doopravdy – hergot fagot, ta holka má pravdu! Po knížce s hnusným obalem sáhne jen skutečný fajnšmekr.

Nevím, jak je to možné, ale jsem asi první člověk na světě, který po prášcích na hubnutí přibral. A to jsem to tentokrát nezkoušela jako minule, kdy jsem se rozhodla, že nemám prachy a všechno je to jenom v hlavě, takže stačí placebo. Brala jsem tenkrát na zhubnutí salám a dělala, že věřím, že to zabere. Nezabralo.

Možná je to tím, že příliš brzy smývám šampon na větší objem. Než to stihne zafungovat na vlasech, už to jede po břiše a po zadku a problém je na světě. Těžko říct takhle z hlavy.

Tentokrát jsem ve stavu absolutního zoufalství zašla do lékárny. Tam jsem se lekla, až jsem málem lekla, protože mě nečekala žádná spřízněná lékárnice středního věku, na kterou bych jen tiše mrkla od dveří. Ona by problém diagnostikovala dvěma kartičkami. Na jedné by byla fotka z obchoďáku v neděli, jestli jako návaly. Na druhé spokojeně se pasoucí slonice, jako že nadváha.

Já bych jen bradou ukázala na slonici, ona by mi diskrétně podala neoznačený sáček s pilulkami Antifald, Kontrasádlo, Dešpek nebo něco podobného, což bych ocenila nenápadným posunutím peněz po pultu. Ten zvuk bych zakryla zakašláním, aby nikdo nezjistil, že mezi námi proběhla jakákoliv interakce. Pak bych si jakože koupila jelení lůj, protože mi doma zrovna došli jeleni na domácí, a šla bych.

Místo toho tam úplně klidně stojí chlap jak hora. Štíhlá hora, samozřejmě! Žádný Říp. Vrcholek Dolomit to je! Když vás mužský chce nejvíc naštvat, tak zhubne osm kilo tím, že si dá ke svíčkové jen tři knedlíky. Kdyby si takový chlap dal salát, tak jeho metabolismus imploduje a chudák muž umře na podvýživu. Schválně. Debil.

Takže tam stojím proti ostentativně štíhlému muži, kterému není ani trochu blbé se mě zeptat, co potřebuju. No co asi. Jen se na mě podívej. Od loňska mám nahoře čtyři kila, takže paralen to zjevně nebude.

Prosím vás, já si matně uvědomuju, že je jakási možnost, že jsou lidi, co mají větší problémy. Ale ti mají stejné právo fňukat jako já, tak ať si najdou vlastní prostor v literatuře nebo v médiích.

A tak tam stojím, dívám se na něj a trochu se mi chce brečet. „Já bych… něco na tloušťku… teda proti ní!“

A on – považte tu drzost – neřekne: „Ježiš, tak velice mladá a výrazně překrásná štíhlá paní, na co?! To máte pro kamarádku?“ Ne. On řekne: „Pro tohle se dámy hodně vracejí,“ a úplně suše mi podá jakési tablety.

Nevím, jestli fakt, že se pro to dámy vracejí, je nějaká výhoda. Klidně se pro to mohou vracet proto, že to vůbec nezabírá. Vůbec se ho neptám, jestli to je z bylin, vývaru z žumpy z Dukovan nebo netopýřích předkožek, protože tam už nechci být. Popadnu tu věc, zaplatím cenu, za kterou bych mohla mít několik měsíců léčby placebo salámem, a zdrhám.

V návodu se dočtu, že je tu věc potřeba podávat dvakrát denně na prázdný žaludek. Ráno to tak tak vychytám, ale další tableta je veliká komplikačka. Kdybych měla večer prázdný žaludek, tak si to asi nekupuju, že jo. To dá rozum.

Ve snaze splnit lékům přání a mít občas prázdný žaludek dokonce podstatně míň jím. Léky se mi za to odvděčí dvěma kily. Nahoru. Práškům zjevně nikdo neřekl, že mým snem není jateční váha mangalici, takže bych ocenila spíš opačnou tendenci.

Už se vůbec nepokouším zatahovat břicho, protože to dávno přestalo být proveditelné. Teď už se jen dusím a plošina nikde. Akorát se zvětšil rozdíl při vydechnutí, takže zatímco dřív se mi při výdechu vypouklo mírně vyklenuté bříško, teď přede mě vyletí airbag, co si dokáže zjednat prostor v tramvaji už jen tou tlakovou vlnou.

Od památného stromu, který musí objímat celá třída prvňáčků, mě pravda ještě pár metrů dělí, ale že bych potřebovala, aby se mi pod stínem břicha ukrývaly ondatry před žárem, to zas ne.

A to máte jenom tělo. Teď ještě ksicht. Kdyby byla pravda, že naše vrásky vyprávějí příběh našeho života, byl by můj život nekonečná telenovela s několika velmi hlubokými zvraty. Nechci všem vykládat, že mám za sebou dva miliony dílů a Fernando je furt děvkař. Chci, aby můj obličej nevypadal jak Ottův slovník naučný, ale spíš jako útlý svazek Krásky a zvířete. Možná jen té části o Krásce.

Chci, aby mi kadeře sklouzly po čele, ne aby se tam zasekly v kaňonu ztraceného mládí. Aby mě můj chlapec šimral na bradičce, ne na podbradičce kdesi mezi druhou a třetí vrstvou. Ponižuje mě, že si moje dcera myslí, že mé pigmentové skvrny jsou tetování slepé mapy Afriky.

Byla doba, kdy mi muži říkali, že jsem krásná. Později říkali, že jsem chytrá. Pak že jsem vtipná. Dneska už říkají spíš něco jako: „Nepotřebujete pomoct s nákupem?“ nebo: „Zapomněli jsme si stan, nemáte nějaké starší tričko navíc?“

Ale mně to nevadí. Já na tom světě nejsem jako nějaká blbá dekorace. Já jsem tady úplně z jiných důvodů! Například abych dětem dělala otroka. Nebo… Až přijdu na to, proč tady vlastně jsem, tak vám to dám vědět. Zatím se loučím s heslem Nač mít tučné konto, když máš tučné stehno. Tádydádydá.

Pěkný muž a vobluda

Samostatná sebevědomá žena zvládne péči o dům a auto levou zadní. Ve světě, kde se dům opravuje sebevědomím a zahrada obdělává samostatností by to stačit mohlo. Všude jinde je dobré mít nářadí a všech pět pohromadě.

Když jsem se poměrně šokujícím řízením osudu stala kapitánem, kormidelníkem, ale i pucflekem domovské lodi, vzala jsem si chvilku na to, abych nastalou situaci zpracovala. Na jednu misku vah jsem si dala své schopnosti a zkušenosti s technickými záležitostmi a na druhou čas, prostředky a veškerou technicky zdatnou rodinu žijící na druhém konci republiky.

Po tomto usebrání jsem si vykasala rukávy a pak se dlouze zhluboka nadechla, aby mi ten bolestný ryk doprovázený lomením rukama déle vydržel ve správné tónině. Lkala jsem a byla bych si i vlasy trhala. Nicméně vzhledem k tomu, kolik jsem investovala do vitamínů, aby se mi trochu vzpamatovaly a nevypadala jsem brzo jako Kojakova máma, přišlo mi to škoda.

Osud, ta nevypočitatelná potvora, nečeká, až si v klidu projdete posttraumatickým šokem. Osud se směje, chodí kolem vás a rozbíjí věci. Jen tak. Pro radost. Osud bych nejraději někdy zavřela do sudu a pustila ho ven, až bude normální.

Vždycky když propadnu mámení a nabudu dojmu, že jsem jeho řádění zkrotila a mám události v životě celkem pod kontrolou, ozve se z dáli ďábelský smích. Jako například před pár dny.

Měla jsem za sebou den, kdy se mi mimo běžné povinnosti otroka podařilo zapojit vánoční světýlka do zásuvky s časovačem tak, aby nesvítila ve dvě odpoledne, a vyměnit toner v tiskárně. Já vím, že to zvládne vaše osmileté dítě.

Ale pro mě je to velká věc, protože časovač do zásuvky se ukázal být oříšek, který dříve odpočítá, kdy mi exploduje mozek, než zapne tu zpropadenou zásuvku. Doufala jsem, že je jeho nastavení intuitivní. Když mi ale po půl hodině zkoušení intuice radila, ať to hodím ze skály, pochopila jsem, že holt v životě lidském občas dojde na nejhorší – na návody.

Na interní poradě všech zaměstnanců našeho domu jsem se tedy po zdolání všech protivenství právem vyhlásila údržbářem roku a slíbila si prémie.

Po tak aktivním dni nadprůměrně technicky zdatného gurua jsem slíbila dceři, že ji odvezu na trénink. Oděna do tepláků, bez stopy líčidla a s účesem, který napovídal, že bych mohla být z fleku bohyní smeťáku, jsem skočila do nejsnáze obutelných, lehce rozšlapaných bot. Outfit jsem doladila dlouhým teplým kabátem. S dírou na rukávu, jak se později ukázalo.

„Hlavně se nám nesmí nic stát, abych nemusela v téhle hrůze ven z auta,“ zažertovala jsem před dcerou.

Cestou od jejího sportoviště na mě však rozverně zablikala kontrolka nádrže. Hlavně nevylézt ven, opakovala jsem si. Ale co už! Na zapadlé benzince jsou jistě zvyklí na exoty a u té naší maličké je velká šance, že nikoho nepotkám, prolétlo mi hlavou.

Zajela jsem tedy ke stojanu. Jak už to tak bývá, když vysíláte vesmíru, že by bylo prima, kdybyste měli chvilku soukromí, někdo přijde. Hned vedle mě zastavilo auto a k mému zděšení z něj vylezl pěkný muž.

Pracuju z domu, pěkného muže jsem neviděla už celá staletí. Když se pak taková věc stane, cítím se nesvá a mám pocit, že bych měla udělat něco nenásilně speciálního. Zachránit nutrii před utopením nebo nechat dostudovat dítě z vyloučených oblastí, například.

A tak jsem něco speciálního udělala. Opřela jsem se ležérně o auto, jak to dělávají modelky. Vzhledem k tomu, jak strašně je zaprasené, to nebyl pravda ideální nápad. Ale pěkný muž, že jo. Ať vidí samici, jak se smyslně povaluje v teplákách po kapotě!

Dělala jsem, že nevidím, jak moc se musí ovládat, aby nepodlehl té sexuální energii, a důsledně se ani nepodívá mým směrem. Lascivně jsem šťouchla do krytu nádrže.

Předpokládala jsem, že se rozšafně otevře a já do ní labužnicky strčím pistoli a nechám své auto hltat životodárnou tekutinu. Místo toho se nestalo nic. Zkusila jsem zatlačit více. Nic. Napadlo mě, že bych mohla požádat pěkného muže o pomoc, ale to bych nesměla vypadat jak Miss Vandrák v posledním tažení.

Přátelé, já se dokonce pokusila ten kryt vypáčit! Takový jsem idiot! Když jsem to vzdala s tím, že je to rozbité a nezbývá než potupně odjet, zatímco jsem si přehrávala v hlavě, co mi na to řekne můj automechanik, vrátil se pěkný muž. Zrovna jsem si to štrádovala ke dveřím auta.

„Tak co, dostala jste se tam?“ zeptal se a ve tváři měl výraz, jaký se používá, když mluvíte se slabomyslnými lidmi. Takže mě viděl. Sakra.

„Ne,“ pípla jsem a snažila se tvářit, že tam nejsem.

„A nemáte to zamknuté?“ pronesl medovým hlasem.

Cože? Nemám, nejsem přece debil! Nebo…? Možná?

Čuměla jsem na něj jak lobotom a zmáčkla odemykání. Pěkný muž se zlehka dotknul krytu a ten se ochotně otevřel. Pochopitelně. Teď se otevře! Podvědomě jsem zamkla a vůbec mě nenapadlo, že to je to absolutně nejlogičtější řešení! Hlavně že máš vyměněný toner, blbaňo.

Je hezké být samostatná a sebevědomá žena a nikdy nikoho nepotřebovat. Ale ještě hezčí je nebýt úplné jelito, co páčí víko nádrže, a ještě se u toho nechá vidět tak vzácným exponátem, jakým je pěkný muž. Ale nezlobím se na sebe. Prostě jsem si špatně nastavila časový spínač na zapínání mozku. Stane se…

Dokonale drzá

Kdybyste se někdy rozhodovali, jestli něco pokaňhat, nebo to udělat skvěle, rozhodně vám radím tu druhou variantu. Buďte dokonalí, dejte do toho talent a píli. A kdo nemá talent, ten tam vrazí drzost.

Občas mi kamarádky říkají, že mě za něco obdivují a závidí mi můj talent. Neříkám to, abych se chlubila. Koneckonců jistě se to děje i vám.

V takových situacích do sebe otočím zbytek vína, shovívavě kamarádku pohladím po hlavičce a řeknu: „To víš, že jo, maličká. Talent. To je ten klíč k úspěchu!“

Původně jsem si říkala, že není taktické vám to takto na sebe vyvalit, ale to, čemu někdo říká talent, je totiž prachobyčejná drzost.

Začalo to manažerskou funkcí v IT firmě. „Chtěla bys mi dělat backup?“ zeptal se mě šéf. Trochu jsem se bála, jestli se kvůli tomu nebudu muset vdávat, ale pak mi přišlo, že by si to v americké firmě nedovolil.

„Of kórs!“ zaševelila jsem nakonec a šla si do slovníku najít, co je to krucinál ten „backup“. Jelikož to znamená „zástup“ a v tomto konkrétním případě to byl navíc „zástup v období největšího průseru“, ukázala jsem tím vedení, jak jsem odvážná. Přitom já jen neuměla anglicky. Za to jsem byla odměněna svěřením týmu, jehož členové byli krůček od toho, aby se na přivítanou mlátili klávesnicemi po hlavě a do šanonů si navzájem strkali fotky svých tchyní nahoře bez.

Bylo mi to jedno, nehodlám se křečovat kvůli tomu, že se Lenka u oběda blbě podívala na Lucku. Tím, že jsem na tyhle hovadiny moc nereagovala, se dost problémů vyřešilo samo. Pak mi šéf zavolal, že posílá neplánovaně tolik práce, že se z toho pos… adíme na zadek. Vzhledem k tomu, že už byla poslaná, nezbylo mi než říct: „Tak jo.“ Přece z toho taky nebudu pos… laná. Talent? Kdeže!

Pak přišlo psaní, kdy jsem se pouhou oprsklostí, se kterou řeknu „ano“ kdejaké krávovině, dostala přes články a knihy až k tvorbě scénářů pro soutěž Na lovu. Mohla jsem jim říct, že netuším, jak se to dělá, a že zrovna něco mám a že tam netrefím a že říkali, že mám sedávat v koutě. Mohla. Ale to já ne! Já v těchto případech řeknu: „Jasně! Podrž mi pivo,“ a pak jdu googlovat, co hernajs takový scenárista dělá.

Koneckonců i první knihu jsem nakladatelství nabídla sama s tím, že mi tuším zapomněli zavolat, tak jim chci ušetřit starosti a ozývám se sama. Byli v takovém šoku, že než stihli zformulovat obvyklé: „Tento typ literatury nemáme v portfoliu,“ držela jsem v ruce hotovou knížku.

Mimochodem jedna moje kniha nese název Stále hratelná. Co myslíte, stojí za tím názvem talent, nebo oprsklá drzost?

Ovšem kam se tohle všechno hrabe na mé úspěchy v tancování! Tancovat s talentem a zdravým pružným mladým tělem je jistě krásné. Nicméně jak říká klasik: vařit bez soli, to je teprve umění! A tak jsem se naprosto nesoudně vydala potrápit tělo na kurz hip hopu.

Jak mi to jde? Naše trenérka občas vypadá, že ještě chvilinku a začne krvácet z duhovek. Zastaví mě to? Přiměje mě to, abych se raději věnovala filatelii? Prdlajs! Na mistrovství světa pojedu!

Naštěstí v naší skupině obstarožních hiphoperů nejsem sama, u koho se mnohem víc než o talentu dá hovořit

o drzosti. Vypadáme tak hiphopově, až by jeden věřil, že přirozeně na ulicích tancujeme, jenom když se nám chce čůrat ve frontě před Lidlem, ale ono to v nás je. Protože se na mistrovství světa nejezdí z kategorie „mamči od plotny“, utkali jsme se dokonce v kategorii extraliga.

Ano. Extraliga. Talent? Blázníte? Měli byste nás vidět, když do sebe s vyděšeným výrazem narážíme. Ne že bychom nedřeli. Třikrát týdně jsme absolvovali dvouhodinový trénink, při kterém jsme všechno opakovali stokrát dokola. Fascinující na tom je, že to často vypadalo, jako by to nehodlalo mít sebemenší vliv na výsledek. V extralize jsme byli čistě jen díky tomu, že v téhle věkové kategorii už moc hiphoperů není.

Jsem z naší skupiny jednoznačně nejblbější, takže choreografii přijímám za svou asi dvanáct minut před prvním vystoupením. Do té doby se na mě trenérka dívá s výrazem napovídajícím, že pevně doufá, že si z ní dělám srandu. Nedělám. Jsem absolutně neschopné, na všechny končetiny levé, tupé netáhlo.

Ale drzé a odvážné. Stejně jako ona, která nás na to mistrovství přihlásila. Nebo jako producentka, která mě oslovila pro práci na Na lovu. Nebo dítě, které mi hodilo míč a zařvalo: „Chytej!“

Měla bych se za svou drzost stydět a přenechat místo těm, co jsou lepší, chytřejší, vtipnější nebo vzdělanější v oboru? A proč?

Pokorní lidé přijdou do nebe. Ti drzí do baru se širokým úsměvem a plnou kapsou skvělých historek o tom, co kde pokazili. Možná právě nad něčím váháte a bojíte se vstoupit do prázdna. Ráda budu tím, kdo vás trochu postrčí.

Pokud to vyjde – nemáte zač. A jestli to náhodou nevyjde a vy se dole rozflákáte, dobře vám tak. Nemáte věřit všemu, co píše nějaká pomatená ženská. Ostatně vždyť vám tady celou dobu vysvětluju, že nejsem nic víc než pekelně drzá, velmi průměrná osoba.

Lidl lidem

Že v Lidlu nabízejí leccos, třeba i šablonu na úpravu tvaru ochlupení ohanbí (přísahám, že to si nevymýšlím), to mě už nepřekvapí. Nedivila bych se, kdybych tam našla valentýnské balení diamantů (pytel uhlí a léky na trpělivost).

Ale tohle mě překvapilo.

Zoufale hledám v pultu s uzeninami oblíbenou večírkovou pochutinu. Ne a ne ji najít. Naštěstí se v blízkosti nachází prodavač. To se hodí, ten je jistě vzdělán v oboru skladového hospodářství lednic. Nedaří se mi s ním navázat oční kontakt, protože vykládá zboží a ze strany ho blokuje cizí košík. Trochu nezdvořile se za něj postavím a započnu konverzaci.

„Dobrý den, prosím vás, kde tady máte takové ty malé párečky? Jakoby klobásky, víte, co myslím?“ zeptám se uctivě.

„Jo, jasně!“ odpoví on poněkud méně uctivým tónem, než bych čekala, ale kdo jsem, abych soudila.

„A kde bych je prosím vás našla?“ milým hlasem předvádím, jak bych si představovala komunikaci se zákazníkem, protože nejlépe funguje výchova příkladem.

„U pomerančů!“ odsekne mi prodavač.

„Co prosím? Odkdy dáváte párečky k pomerančům?“ podivím se upřímně.

„Od neděle. Ne, vlastně od soboty.“

„To máte párky mezi ovocem od soboty? Je pátek, to už budou zkažené, ne?“ dočista se leknu nových poměrů a snažím se pohledem dosáhnout až do oddělení ovoce.

„Do úterý. Pak už fakt ne,“ snaží se mě uklidnit ten roztodivný tvor.

„To je nějaká střídavá péče? Od soboty do úterka se o párky starají pomeranče, od středy do pátku květáky?“ marně se snažím pochopit složitý systém.

„Čarodějnice!“ sejme mě definitivně prodavač.

No to jsou mi tedy móresy! Kdo to kdy viděl? Jen ho požádám o radu a on mě hned uráží! Stojím tam, bradavice na nose se mi chvěje vzteky, kocour na rameni rozčileně syčí a nejraději bych o toho nekňubu přerazila smeták.

Vtom se prodavač otočí a se širokým úsměvem se mě mile zeptá: „Přejete si?“

Jak říkám, šablony na ohanbí, na ty jsem si už zvykla. Ale ty vysílačky v uchu, co teď obsluha neustále nosí, čile jimi komunikuje a tváří se, že má na drátě Bonda, ty mě teda matou.

Vánoce – svátky (ú)klidu?

Zběsilý souboj o vteřiny, kvanta exkluzivních dárků, co nejvíce druhů cukroví a nejčistší domácnost v okrese – přesně tak vypadají ideální Vánoce těsně před infarktem. Míša Kramolišová a Markéta Popovičová jsou sestry, které pod projektem Mámami ve svém kurzu Vánoce v klidu pomáhají lidem zmírnit vánoční stres.

Při čtení popisu tohoto kurzu, který jsem náhodou našla na internetu, mimoděk zuřivě souhlasně kývu. A jestli jste aspoň trochu kámoši, někteří z vás se ke mně jistě přidáte.

Například tady: „Každý rok se těšíš na to, jak si užiješ vánoční pečení, budeš s dětmi sledovat pohádky ve stylovém domácím oblečení, popíjet horkou čokoládu a jak si letos konečně vyhraješ s balením dárků. Realita je ale nakonec vždy úplně jiná?“

Ano, prosím, v tom se vidím a jistě nejsem sama. Předně: nemám stylové domácí oblečení. Když jdu občas otevřít pošťákovi a projdu kolem zrcadla, leknu se té pestrobarevné vochechule s podivným culíkem kolikrát tak, že leknutím až nadskočím.

Nebo pohádky! Když jsem loni o Vánocích urvala chviličku na dívání se na televizi, pustila jsem dětem Lásku nebeskou. Protože to je krásný film. Romantický. Vánoční. Schválně, kolik z vás se teď chytlo za hlavu, protože vám – na rozdíl ode mě – došlo, že tam je celá jedna dějová linka o tom, jak se setkají dva lidé, kteří brigádně dělají figuranty v pornofilmech?

Znáte ty záběry z blbých filmů, ve kterých rodiče hystericky a marně mačkají ovladač, aby vypnuli film? A víte, kolik má průměrná domácnost ovladačů? Než jsem našla ten pravý, dceři málem vypadly oči z důlků. Vánoční atmosféra jako blázen!

Jen tato část popisu kurzu úplně nesedí: „Dárky neukládáš, ale doslova zastrkuješ do každého volného prostoru, kde je pak zase hledáš, a ještě ráno na Štědrý den s jazykem na vestě balíš ty poslední?“ Ha! To není pravda! Já nebalím poslední dárky ráno na Štědrý den, ale v dubnu, když na mě odněkud vypadnou. Ale to nevadí, zrovna má něčí dítě narozky, tak nějaký dárek jako když najdeš!

Zkrátka a dobře jsem ideální adept na to, abych si domů povolala odbornice na podobné neorganizované zmatkáře alias normální přepracované ženy, jako jsem já. Nehodlám se bičovat za to, že jsem extra mimoň, to by nebyla pravda. Mám ráda ve věcech pořádek, ale je toho na mě prostě občas moc, takže můj mozek přechází do nouzového režimu, ve kterém vyhazuje zbytečné informace, jako například kam jsem co ukryla nebo kdy že to mám co udělat.

Aby bylo jasno, Míša Kramolišová a Markéta Popovičová obvykle nejezdí domů, nabízejí pomoc přes internet. Mohly bychom celou akci pojmout na dálku a teoreticky, ale proč nevyužít příležitost být konkrétní a vystavit dámy zátěžovému testu v zabydleném prostředí s majitelkou stiženou provozní slepotou?

Míša a Markéta jsou sestry a zakladatelky projektu Mámami. Podle svých slov pomáhají ostatním zjednodušit si život a vytvořit domov podle vlastních představ tak, aby se v něm jeho obyvatelé cítili příjemně.

Ne že by diktovaly, co se k čemu hodí, co je obrovský přešlap, a když to někdo doma má, měl by chodit kanálama. V podstatě naopak radí, jak si nenechat od nikoho kecat do své domácnosti, ale pochopit, co mi pomůže se v ní cítit skvěle a nemít podvědomou potřebu vzdát boj s nepořádkem a utéct do lesů.

„Nechceme, aby se kdokoliv hnal za jakousi chimérou z internetu a zase se jen stresoval tím, že ač investoval spoustu peněz do dekorací, které vypadají podobně jako na fotce, v jeho domově to stále prostě vypadá nějak jinak. Snažíme se pomoci najít to, co vyhovuje právě vám. Klidně můžete vycházet z toho, co doma máte, jen to upravit, vyčistit od nánosů věcí a zútulnit podle svých vlastních představ,“ vysvětluje Míša.

Jak v průběhu hovoru pochopím, činnost dam z Mámami se zdaleka neskládá z činčání obýváku. Naopak – urovnání věcí je jen cesta k základnímu úklidu v duši. „Už čím dál více lidí pochopilo, jak negativní vliv na nás má přesycení věcmi. Taky mi trvalo, než jsem přišla na to, co mi vyhovuje. Nenarodila jsem se jako blázen posedlý uklízením. Naše maminka by vám jistě ochotně potvrdila, že v našem pokojíku pěnila úplně stejně, jako my pěníme v pokojích svých dětí,“ usmívá se Markéta.

Stále jsem malinko zmatená. Chápu, že mi dámy nepřišly vycídit dům, ale co přesně mi tedy může pomoci k tomu, abych přežila Vánoce s klidem na duši, a jak s tím souvisí přesycení věcmi?

„Začněme od podstaty. Spousta lidí svůj život v mnoha ohledech vede tak, aby nějak fungoval základní chod. Nenapadlo je udělat si vlastní koncepci. Nechají se ovlivnit trendy, snaží se vyhovět názorům lidí, kteří jsou pro ně důležití, ale většinou jim chybí hlavní věc – určit si, co je zásadní pro ně,“ vysvětluje Míša.

Rozumím. Sama se také po návštěvě kamarádky s extrémně minimalistickým vybavením domu snažím zbavit aspoň nějaké zbytečné ozdoby. Na druhou stranu po návštěvě kamarádky s útulným domovem plným osobních věcí vytáhnu zpátky nějakou tu svíčku a rodinnou fotku. Nedělám to záměrně, uvědomuji si to až při řeči s dámami z Mámami.

„Pokud cítíte, že vám ve vaší domácnosti není úplně dobře, je vhodné si dopřát chvilku a trochu se zasoustředit, abyste zjistili, co je to, co vás konkrétně trápí. Na příkladu Vánoc si to můžeme krásně ukázat,“ popisuje Markéta.

Důležité je uvědomit si, co vlastně chci. Co mě přivede k pocitu příjemně strávených Vánoc? Chci si užít úklid, nebo klid s rodinou? Navštívit vánoční trhy? Provonět dům cukrovím a vyhrát si s dokonalými perníčky, jako jsem to dělávala v dětství? Je důležité, abych si sama vyrobila adventní věnec?

„Specialita českých žen je to, že umíme všechno a máme pocit, že je naše povinnost to před Vánoci předvést. Samozřejmě že můžeme vyrobit adventní věnec samy. Pochopitelně lze každý den po práci upéct nový druh cukroví nebo každý víkend umýt část oken. Kruciální otázka ale zní: Přinese mi to pocit naplnění a radosti, nebo jen uhnané odškrtnutí povinností, které jsem stejně splnila zase blbě, protože Jana má o tři druhy cukroví víc a Alena okna myla už před týdnem?“ apeluje na zdravý rozum Míša.

Co si budeme nalhávat, všechny víme, že ať jsme sebestatečnější a srdnatě se tomu snažíme vzdorovat, vzorec, že Vánoce = stres, v sobě máme zažitý celkem hluboko. Nesmyslné šudlání oken v době, kdy je venku největší tma a hadr nám přimrzá k ruce, je mi záhadou odjakživa. Ale vždycky se to tak dělávalo, tak bychom měli… nebo ne snad?

„Dělejte si, co chcete, pokud vás to činí šťastnými. Když se ale podíváte na články o Vánocích, většina jich je naladěna soutěžně: Jak co nejlíp uklidit, kolik upéct druhů, co nezapomenout nakoupit, načinčat, dvě stě způsobů, jak zabalit dárek tak, abyste nad každým strávila hodinu, a podobně. To v nás vyvolává dojem, že se těchto závodů účastní všichni, tak bych asi měla taky,“ říká Míša.

Přitom některé z těch věcí ani není možné stihnout. Díky laskavé péči obchodních domů se už někdy v září začneme dozvídat, že za dveřmi stepuje Santa Claus. Nevím jak vy, ale já už začínám být otupělá, a nakonec mě vlastně hrozně zaskočí, že Vánoce po čtvrt roce vyhrožování doopravdy přijdou. I proto bychom si měli uvědomit, kolik času reálně máme k dispozici.

Možná máte v prosinci v práci uzávěrku nebo konec fiskálního roku a je to pro vás profesně nejnáročnější období. V takovém případě je potřeba myslet na svou psychohygienu a nenakládat si ještě v soukromí. Nikdo vás přece neznámkuje, Vánoce si utvořte právě takové, jaké byste je chtěli mít. Znamená to kupovaný věnec, kupované cukroví nebo paní na úklid? Případně málo cukroví a špinavá okna? No a co? Chodí snad u vás v obci obecní komise a hodnotí splnění všech úkolů?

„Rozvrhněte si čas dopředu. Možná už v tu chvíli zjistíte, že některé věci prostě stihnout nejdou. Na druhou stranu si tím můžete do programu vsunout příjemné události, na které se budete těšit,“ radí Míša.

„Je to fascinující, ale moderní je nestíhat. Lidé se předhánějí v tom, aby se navzájem informovali, kdo toho má víc. Je otázkou cti a prestiže vstávat v pět, telefonovat pracovně lidem ještě v šest večer a o víkendech pracovat. Lidé, kteří si vychutnávají odpočinek, jsou často považováni za lenochy. Přitom možná mají jen jiné priority,“ posteskne si Markéta.

Zmíněný fakt vede občas ke dvěma extrémům – závodní Vánoce plné stresu versus ostentativní ignorace celých svátků, případně silně negativní emoce s nimi spojené. A to je škoda.

„Soustřeďte se na každodennost. Vánoce nejsou extra projekt, na který si můžete vzít od života volno. Je to součást všech dalších věcí, které musíte na denní bázi řešit. Zapracujte jednotlivé úkoly do běžného života, vložte je prostě do každodenních činností,“ nabízí Míša.

„Často s ženami řešíme frustraci z vlastního výkonu. Mají pocit, že nezvládají to, co ostatní. Nemají doma tak hezky jako někdo jiný, klopýtají za svými očekáváními a nějak jim nejde s nimi sladit krok. Největší problém je totiž rozdíl mezi očekáváním a realitou,“ říká Markéta.

Jak tedy konkrétně mohou pomoci mně, abych se cítila méně pod tlakem a Vánoce si opravdu v rámci možností hlavně užila? „Zastavte se v životním sprintu, vezměte si kalendář a zhodnoťte, co je pro vás zásadní a nerada byste o to přišla. Pokud vás jako první napadne návštěva vánočních trhů, zaberte si pro ně dopředu čas, abyste pak nezjistila, že už to nejde,“ začíná Markéta.

Další rada zní: „Dárky jistě balíte každý rok. Vymyslete si systém, kam si je uložíte, a obstarejte si třeba nějaký boxík, ve kterém budete mít balicí potřeby. Nemusíte běhat po domě, hledat tady nůžky, tam izolepu, jinde stuhu a pak to balit do novin, protože vám až po prohrabání půlky domu dojde, že ten maličký kousek vánočního papíru byl skutečně ten poslední.“

Table of Contents

Zralá na potíže