Přeložila Lenka Uhlířová

Tato kniha je beletristickým dílem. Všechny postavy, organizace a události v ní zobrazené jsou buď plodem autorčiny představivosti, nebo jsou využity způsobem, který neodpovídá realitě.

Excerpts from „Up“ and „Sekhmet“ from Morning in the Burned House by Margaret Atwood. In the US: Copyright © 1995 by Margaret Atwood. Reprinted by permission of HarperCollins Publishers. In Canada: Copyright © O. W. Toad. Reprinted by permission of McClelland & Stewart, a division of Penguin Random House Canada Limited.

THE GREY WOLF

Copyright © 2024 by Three Pines Creations, Inc.

All rights reserved.

Translation © Lenka Uhlířová, 2026

ISBN 978-80-284-1089-6

Pro Rocky a Stevea, kteří v mém srdci budou už navždy

JEDNA

Telefon začal vyzvánět. Znovu.

Za posledních osmnáct minut už počtvrté.

Pokaždé stejné číslo. Pokaždé to velitel Sûreté du Québec ignoroval. V naději, že zvonění přestane.

Jenže jako většina věcí, kterých si nevšímáme, se to jen zhoršilo.

První zazvonění narušilo klid nedělního dopoledne v quebecké vesničce Three Pines a přetrhlo Armandu Gamachovi myšlenky právě ve chvíli, kdy seděl na kamenné terase svého domu s výhledem na zahradu, nepřítomně si z košile ometal drobečky z croissantů a upíjel silné, sametové café au lait.

Zatímco si Reine-Marie četla noviny, část, kterou si vzal ke čtení on, mu ležela složená na klíně, nahřívala se a hromadily se na ní drobky. Maličko pozvedl obličej ke slunci a zhluboka vdechoval vzduch pozdního léta. Pak se zamyslel nad pohupujícími se šlahouny černookých Zuzan, povijnic, hrachorů a fialových plaménků „Jackmanii Superba“ šplhajících po plotě, který je odděloval od jejich sousedky, šílené básnířky.

Byla to krásná, i když neúčinná bariéra. To by museli přidat ostnatý drát.

Hrozbou byla vlastně její husa, ale Róza zřejmě díkybohu zapomněla, že umí létat. Nebo se, což bylo pravděpodobnější, rozhodla to nedělat.

Pokaždé když byly noviny dočtené, nebo se na ně zapomnělo, Gamachovi s hrnky v rukou vykročili po dlouhém trávníku, na němž se třpytila ranní rosa, kolem rozložitého javoru s houpačkou pro jejich vnoučata, tu a tam se zastavili, aby se pokochali u nějakého trvalkového záhonu, až došli na místo, kde končil jejich pozemek a začínal vnější svět.

Byl to jejich nedělní rituál. Ve svých tolik nepředvídatelných životech nacházeli útočiště v jistotě. I kdyby třeba jen na chvilku.

Nakonec, život utvářejí drobná rozhodnutí. Tak jako u pointilistické malby ho nedefinuje jedna tečka, jedno rozhodnutí. Ale dohromady? Vynořuje se z nich obraz. Život.

Kde bydlet, kam se posadit. Co jíst, co pít, co si vzít na sebe. Posekat trávu, nebo z ní nechat vyrůst louku. Co říct, a možná důležitější věc: co neříct.

Jakou práci přijmout. Jaké poslání.

Který telefonát.

Armand Gamache se vrátil do sluneční pasti kamenné terasy, natáhl si nohy, zvrátil hlavu, zavřel oči a myslel na… nemyslel na nic. Mysl se mu vyprázdnila.

Takový klid. Tolik se toho dalo narušit.

Když se ozvalo to první zazvonění, Armand se natáhl po telefonu s úmyslem hovor přijmout. Nakonec, bylo to jeho soukromé číslo. Měli ho jen přátelé a rodina.

Ale prst se mu zastavil, než jím stačil přejet po displeji.

Pak pomalu vrátil telefon na stůl, přimhouřil oči, a zatímco přístroj dál vyzváněl, jen zíral před sebe. Už neviděl zahradu. Neslyšel povykování ptáků a vrzání cikád, které dokázalo být zároveň vlezlé i konejšivé.

To všechno pohltilo neutuchající vyzvánění. A stejně tak jeho.

Reine-Marie maličko sklonila noviny. Jen natolik, aby se mohla podívat na manžela a pak na telefon. Číslo volajícího neviděla, ale všimla si rýh, které se utvořily v koutcích Armandových očí a úst.

Teď, těsně před šedesátkou, měl hladce oholenou tvář ošlehanou a zbrázděnou vráskami. Od desítek let klečení na zasněžených polích, v lesích, na kamenitých březích rozbouřených jezer i na sluncem rozpáleném dláždění a shlížení na mrtvolu.

Jako velitel oddělení vražd Sûreté du Québec viděl Armand Gamache víc než jen svůj díl smrti. Násilné, surové, ničivé smrti. Nepřirozené.

Což byl důvod, proč vyhledával bzučení včel a cvrkání cvrčků. Aby tím vyvážil detaily z pitev. Aby vykompenzoval hlášení o vraždě od jednoho ze svých agentů, poslouchal, jak se vítr prohání lesem, a nasával pižmovou vůni podzimního listí. To byl jeho balzám. Jeho klid.

To byl důvod, proč pro něj, pro ně oba, domov, rodina a poklidná nedělní rána na zahradě tolik znamenaly.

Vlasy měl zvlněné a z větší části už šedivé. Kolem uší a na límci se mu kroutily. Potřebuje ostříhat, pomyslela si Reine-Marie.

Byl vysoký přes sto osmdesát centimetrů, robustní postavy a každý, kdo by se s ním setkal jen letmo, by ho tipoval spíš na profesora historie zabývajícího se tajemným dávnověkem než na člověka, který honí vrahy.

Ale telefon dál vyzváněl. A rýhy v jeho obličeji byly čím dál hlubší.

Věděla, že ten hovor mohl odmítnout. Ale neudělal to. Mohl telefon vypnout. Ale neudělal to. Místo toho nechal mobil zvonit. A hleděl do dálky.

Konečně to přestalo.

„Nějaký omyl?“ zeptala se.

Podíval se na ni. „Non. Špatná osoba.“

Která mu musela, pomyslel si, zavolat omylem. To se stane snadno. I jemu se to občas stávalo.

Ano, šlo jen o tohle. Špatné číslo. Ten telefonát nebyl určený jemu.

Reine-Marie nadzvedla obočí, ale nekomentovala to.

Pak se na ni usmál. Vrásky se mu při tom prohloubily. A jí to připomnělo, že ačkoli některé z nich dozajista vyryly bolest, žal a stres, ty nejhlubší se vytvořily právě takhle. Úsměvem. Tak jako čáry na mapě ukazující zeměpisnou délku a šířku vyznačovaly cestu muže, který našel štěstí.

Avšak byla tam ještě hluboká jizva na spánku, která ostatní linie přetínala.

Na zahradu opět padlo ticho. Po několika napjatých vteřinách oba znovu zvedli své sekce nedělních novin a vrátili se ke čtení.

Vesnice Three Pines nebyla za žádné mapě a našli ji jen lidé, kteří ztratili cestu. Vystoupali na hřeben, zastavili se a v úžasu se zahleděli přes vrcholky stromů k Zeleným horám ve Vermontu za quebeckou hranicí. Pak, když sklopili pohled, uviděli něco ještě nečekanějšího.

V divočině, daleko od civilizace, tam kolem návsi stál prstenec domků z kamene i dřeva a obchůdků z růžových cihel. Lidé venčili psy, pracovali na zahradě nebo seděli na lavičce na trávníku. Povídali si. Přinejmenším v jednom případě sami se sebou.

Uprostřed se k nebi tyčily tři obrovské borovice. Jako maják. Signál.

Znamení.

Už jste doma a v bezpečí.

Ti, kteří se rozhodli zůstat – a ne všichni se tak rozhodli, i když byli vždycky vítaní –, brzy zjistili, že vesnice není imunní vůči plynutí času nebo tragédiím o nic víc než jiná komunita.

Nešlo o žádný úkryt.

Víska Three Pines jen nabízela útěchu v neustále se měnícím světě. Nabízela místo u stolu, nabízela společnost a přijetí. A croissanty.

Nabízela podanou ruku.

A právě ve Three Pines se velitel oddělení vražd Sûreté a jeho manželka knihovnice rozhodli žít. Vytvořit si tam domov. Ne aby utekli před hrůzami světa, ale aby se z nich vyléčili.

Jenže svět je toho nedělního rána našel. Když Gamachovi seděli v klidu své zahrady. To vytrvalé vyzvánění znovu začalo. A Armand si ho opět nevšímal.

Řinčení telefonu se teď svatokrádežně prolínalo se zvoněním kostelního zvonu.

Svatý Tomáš svolával věřící.

A Armanda Gamache volalo něco úplně jiného.

„Doprdele, zvedni už ten telefon!“ Přes plot přelétla hrst kompostu, hlíny nebo…

A telefon stále vyzváněl. Pak se zčistajasna odmlčel uprostřed zazvonění, čímž způsobil, že to náhlé ticho bylo skoro stejně rozčilující jako ten zvuk.

Když se po několika minutách mobil rozezvonil potřetí, Reine-Marie víkendové noviny odložila do klína a podívala se nejdřív na telefon, pak na svého manžela.

„Proboha, Armande, kdo to je? Je to pracovní?“ Ačkoli věděla, že pracovní to být nemůže. Jinak už by to býval vzal.

Po chvilkovém váhání telefon zvedl, aby se mohla podívat. Žádné jméno tam nebylo, ale rozeznala prvních několik číslic. Vládní číslo. Federální vlády, ne provinční. Přestože neměla tušení, komu to číslo patří, její manžel zjevně věděl, kdo volá. Stále dokola. Věděl, koho ignoruje.

„Chceš, abych to vzala?“

„Non.“ Přitáhl si telefon k sobě, jako by ji před ním chtěl chránit. Znovu na hrudi ucítil vibrace a přístroj odtáhl.

Volajícího už měl v hlavě a byl si jistý, že nechce, aby se mu zavrtal ještě do srdce.

V tu chvíli zvonění ustalo a on odložil telefon na stůl.

Poklid jejich nedělního rána ležel roztříštěný všude kolem nich. Dokonce ani ticho už nekonejšilo. Zdálo se být pouhou předehrou pro to, co oba věděli, že přijde.

Po několika minutách na to opravdu došlo, a když se to stalo, Armandova trpělivost byla u konce. Popadl telefon, prudce přejel prstem po displeji a vstal.

Chvíli poslouchal, potom opáčil: „Jděte do prdele.“

A pak, zatímco na něj Reine-Marie upírala šokovaný pohled, zavěsil. Ještě nikdy ho neslyšela s nikým takhle mluvit. Byla si jistá, že v jeho kariéře to občas jinak nešlo, ale tady? V jejich zahradě?

„Tak povídej,“ vybídla ho, když se zase obrátil k ní s klouby prstů bílými od křečovitého svírání telefonu.

A on jí vyhověl.

Reine-Marie poslouchala, načež dlouze vydechla. Už chápala, proč ten hovor odmítal přijmout.

„Co chtěla?“

„Sejít se.“

„Proč?“

„Nevím, neptal jsem se.“

„Nedokážu uvěřit, že tě kontaktovala,“ vzdychla Reine-Marie, „po tom, co se stalo minule.“

Čekali na další telefonát, ale žádný nepřišel. Následující hodinu strávili celkem v poklidu, avšak ramena jim pokradmu stoupala a Reine-Marie si musela stejnou knižní recenzi přečíst několikrát, než to konečně vzdala.

„Pojďme do bistra,“ navrhla a vytáhla se z křesla. „Potřebujeme rozptýlení.“

„Ty možná potřebuješ rozptýlení,“ kontroval Armand a také se vyhoupl na nohy. „Já potřebuju pain au chocolat.“

Zasmála se a uviděla, že se také usmál. Ovšem vrásky, které se objevily, byly od starostí, ne od pobavení.

dvě

„Co to mělo znamenat?“ zeptala se Ruth, když k nim později přisedla v patiu bistra ve stínu vysokých javorů.

„Co myslíš?“ zajímala se Myrna.

„Ten telefon.“ Stará básnířka bodla pokřiveným prstem směrem ke Gamachovým. „Dělal virvál celé dopoledne. Málem jsem volala policajty.“

„Dobře víš, že Armand je u policie,“ mírnila ji Clara. Rukou si přitom projela svou neuspořádanou hřívu a překvapilo ji, když jí z vlasů vypadl lékořicový bonbon.

Nikdo jiný překvapený nebyl.

Snědla ho.

„Nevykládejte mi, že těm jejich blbostem věříte,“ pokračovala Ruth. „Jako by tady Clouseau mohl být někdy ve velení Sûreté. Příště řeknete, že támhleta knihovna je knihkupectví a že se tihle dva vzali.“ Ukázala na Oliviera a Gabriho. „Jako by to vůbec šlo.“

„Ježibabo,“ zamumlal Gabri, zatímco pokládal před Armanda pain au chocolat a přitahoval si židli, aby k nim mohl přisednout.

„Buzíku,“ zamumlala Ruth, přisunula si talíř a zapíchla kostnatý prst do sladkého pečiva, jako by to byla země a její prst vlajka.

Armand vzdychl a pak se usmál, když před něj Olivier položil další čokoládovou rolku. „Merci, patron.“

Potom si všiml, že na něj Ruth upírá pohled a očekává odpověď.

Ruth Zardová. Básnířka. Laureátka. Která ze svého polorozpadlého domku v téhle zapadlé vesničce dokázala vidět věci, jež jiní neviděli.

A teď jednu dobrou:

Ležíš na smrtelném loži.

Máš jen hodinu, co ještě budeš žít.

Kdo je to, přesně, komu musíš

všechny ty roky odpustit?

Byla jednou z Armandových oblíbených básnířek, když už ne jedním z oblíbených lidí. Musel ale přiznat, že i tomu se blížila.

„Tak kdo ti to volal?“

„Nikdo.“

Myrna Landersová, které patřilo knihkupectví, přisedla ke své nejlepší kamarádce, malířce Claře Morrowové, a přidali se k nim i majitelé bistra Olivier a Gabri.

„Ježíši, nikdo na drátě, to musí být fakt hrůza,“ prohlásila Ruth. „Čtyři telefonáty v řadě. A jak jsi řval,“ vědoucně se podívala po ostatních, „na toho nikoho.“

Všichni teď svorně naklonili hlavy, jako by si to secvičili, a podívali se na něj.

Vážně? Pomyslela si Myrna. Armand křičel?

Stejně jako všichni ostatní ho vídala ve zprávách, když na něj dotírali novináři a musel odrážet obvinění z neschopnosti nebo korupce. Obzvlášť jedna mladá vlogerka na něj měla spadeno.

Ovšem vrchní inspektor Gamache zachovával chladnou hlavu a jeho odpovědi byly uvážlivé a umírněné.

Nedovedla si představit, jak Armand na někoho řve.

Co to mohlo vyprovokovat? Kdo by to mohl vyprovokovat?

Myrna Landersová znala Gamachovy dobře. Často chodívali do jejího knihkupectví, vytahovali z regálů nové i použité knížky a prohlíželi si je, dokud je něco nezaujalo. Někdy ale Armand přicházel sám. Za zasněžených dní sedávali u jejích kamen na dřevo, popíjeli silný čaj a navzájem se svěřovali.

On jí vyprávěl, jaké je plížit se do narušených myslí a zalézat hlouběji do temných slují, dokud nenajde odpovědi, které potřebuje. Dokud nenajde vraha.

A ona mu vyprávěla, jaké bylo být doktorkou Landersovou, vedoucí psycholožkou specializující se na kriminální chování. Dokud jednoho dne nevešla do jedné mysli, do jedné sluje moc hluboko a neztratila se v ní. Potřebovala najít cestu zpět na slunce. Do světa, kde existuje dobro.

Odešla z práce, sbalila všechno do svého malého autíčka a odjela z města, aniž by měla konkrétní představu o cíli. Prostě chtěla pryč.

Udělala si pauzu ve vesničce, o které dosud neměla ani tušení, vešla do bistra na kávu a croissant, zjistila, že vedlejší obchod i loftový byt nad ním jsou k pronajmutí, a už nikdy neodjela.

Našla své klidné místo na jasném slunci. A z doktorky Landersové se stala Myrna.

Pak jednoho dne koupil omšelý dům naproti přes náves velitel oddělení vražd Sûreté du Québec s manželkou. Vrchní inspektor zabloudil do jejího obchodu, posadil se a stal se z něj Armand.

Jediný rozdíl, i když si uvědomovala, že obrovský, spočíval v tom, že zatímco ona z těch slují už vyšla, on v nich stále pobýval.

Tak kdo byl dneska ráno na druhém konci linky? A co ten člověk řekl, co chtěl, že to toho vyrovnaného muže rozhodilo natolik, až se ve své poklidné zahradě ve slunečném nedělním ránu rozkřičel?

Pokud šlo o Armanda, věděl, že nechal svůj zdravý rozum převálcovat vztekem. Nestávalo se mu to často, usilovně pracoval na tom, aby spouštěče odstranil, protože ty by v jeho povolání mohly mít katastrofální následky. U svých kolegů to vídal často.

Nezkrocený vztek a nabitá zbraň představovaly velice špatnou kombinaci.

Vztek ho přepadal častěji než většinu lidí, které znal. Člověk se nemůže dívat na tělíčko zavražděného dítěte a nezuřit. Jenže hněv zamlžuje úsudek. Stane se z něj další problém, ne řešení.

Armand Gamache byl k sobě natolik upřímný, aby věděl, že i on sám tyhle sluje, tyhle žumpy má. Obzvlášť jednu. A právě do té dneska ráno spadl. Přes okraj ho postrčil spoustu kilometrů vzdálený uměřený hlas s prostou žádostí.

O setkání.

Teď si pro uklidnění ukousl sousto měkké, stále teplé sladké rolky, z níž vytékala hořká čokoláda. A v touze po dalším balzámu se přes patio podíval k říčce jménem Bella Bella, v níž spěchala svěží voda z hor, zachycovala sluneční paprsky a zlatě pableskovala. Bylo to uklidňující. Meditativní.

Srdce mu zpomalilo a v ramenou povolilo napětí.

Byla chyba ten hovor přijmout?

Proč telefon po prvním zazvonění nevypnul? Proč ho neodnesl do pracovny a nezavřel mezi ním a sebou dveře?

Bylo mu jasné proč. Protože měl vždycky v úmyslu to zvednout. Protože to potřeboval vědět.

Protože vědění opravdu je moc. Zatímco někteří policisté považovali za své zbraně pistole, vrchní inspektor věděl, že jedinou skutečnou zbraní i ochranou je vědění.

A přece, a přece…

A přece si zabránil získat všechny informace. Utekl. Odmítl se setkat. Odmítl zjistit, co ta osoba chce. Nezavěsil jí proto, že měl vztek, ale protože se bál.

Právě v tu chvíli telefon zazvonil znovu.

tři

Při prvním zazvonění sebou Reine-Marie trhla a modrobílý talířek, který držela v ruce, jí upadl a rozbil se na kamenem dlážděné terase.

Pak začal zvonit i její telefon. Podívala se na Armanda a Armand se podíval na ni.

Je to možné? běželo mu hlavou. Mohla se volající, rozzuřená jeho odpovědí, rozhodnout změnit taktiku a zaměřit se na Reine-Marie?

Napůl čekal, že začnou zvonit telefony jim všem. Kakofonie, vřískot. Útok.

Musí to zarazit. Musí to zvednout.

Pohybem prstu přijal hovor a poodešel na travnatý říční břeh. Také Reine-Mariin telefon přestal zvonit. I ona zřejmě hovor přijala.

„Co chcete?“ zeptal se zhurta.

„Vrchní inspektor Gamache?“

„Oui.“

„Tady vaše bezpečnostní služba. Ve vašem domě v Montrealu senzor spustil poplach. Chcete, abychom tam poslali auto?“

Armand pocítil vlnu úlevy, v níž začala vyplouvat na povrch mírná hysterie. „Un instant, s’il vous plaît.“ Obrátil se k Reine-Marie. „Alarm?“

„Oui.“ I ona vypadala, že se jí ulevilo. „Jde o vchodové dveře?“ řekla do telefonu. „Ten je rozbitý. Už se to stalo i dřív.“

„Aktivovaly se senzory pohybu?“ zeptal se Armand, když se vrátil ke svému telefonátu.

„Non. Nic. Nikdo k vám domů nepronikl. Vypadá to na další falešný poplach. Předpokládám, že tam nejste.“

„Ne. Auto nemusíte posílat, mám někoho, kdo se tam zastaví a zkontroluje to.“

„Jestli jste si jistý, vrchní inspektore.“

„Jsem, merci.“

„Ten alarm vypnu,“ odpověděl mladý muž, „ale opravdu byste si to měli nechat spravit.“

„To si ze mě děláte srandu, ne?“ ozval se známý hlas. „Už zase?“

„Všichni potřebujeme nějakého koníčka, mon vieux,“ opáčil Armand.

Mluvil s Jeanem Guyem Beauvoirem, svým zástupcem a zetěm.

Annie a Jean Guy, i když se svými dvěma dětmi bydleli v méně fajnové čtvrti Mile End, to do montrealského bytu Gamachových ve výstavním Outremontu měli jen kousek.

„Zajdu tam s Honorém, ale musím vás varovat, Armande, ať už se tam vloupal kdokoli, možná vám ukradl všechny sušenky.“

„Jaké sušenky?“

Za několik minut už Jean Guy telefonoval z jejich bytu.

„Nikdo tu není. Žádné vloupání. Ale mohli byste si to prosím nechat opravit?“

Stál v otevřených dveřích do malého bytu, který si Gamachovi koupili, když prodali rodinný dům a přestěhovali se do Three Pines. Používali ho jako přechodné ubytování, když museli zůstat ve městě kvůli práci, nebo si chtěli jen udělat hezký víkend v Montrealu.

V průběhu let se vrchní inspektor, aniž by o to usiloval, stal tváří quebecké policie. Sûreté. Jejíž motto znělo Služba, jednota, spravedlnost.

Jenže motto a realita byly dvě různé věci. Gamache věděl, že valná většina agentů, inspektorů, vrchních inspektorů i velitelů oddělení ve službu, jednotu a spravedlnost věří. Ovšem zůstaly tam i enklávy korupce. A nejen v Sûreté.

To mu připomnělo onen ranní telefonát.

Z vládního čísla. Od osoby, o níž věděl, že je zkorumpovaná, ale nemohl to dokázat. Od osoby, jejíž moc a vliv během let narůstaly a teď byly téměř bezmezné.

„Armande?“

Zeťův hlas v telefonu ho přivedl zpátky k aktuálním záležitostem. K těm otravným falešným poplachům.

„Désolé,“ omluvil se Armand. „Nedával jsem pozor.“ Což byla pravda. Díval se na Rózu, která právě strkala zobák do jeho čokoládové rolky.

„Musím vás varovat, myslím, že do vaší skrýše, kam si před Reine-Marie schováváte čokoládové lupínky, se dostaly myši.“

„Nic takového nedělám.“

„To je dobře, aspoň vám nebudou chybět.“

„Hrozný člověk,“ zamumlal Armand, a než zavěsil, slyšel, jak se Jean Guy směje. Pak se obrátil k Reine-Marie a zeptal se: „Nechceš si zajet do Montrealu? Přes noc? Třeba bychom mohli zajít na večeři s Marcelem a Vivienne.“

LaPierrovi byli v Montrealu nejbližší přátelé Gamachových, už od té doby, co si Daniel zlomil nohu a doktor LaPierre přeběhl přes avenue Querbes, aby ječícímu dítěti a rozrušeným rodičům pomohl.

To se stalo před pětadvaceti lety.

„Zavolám jim a zjistím, jestli s námi můžou zajít do Leméacu,“ navrhla Reine-Marie.

Tu restauraci měli za rohem. Už cítila chuť svého tartaru z lososa s lanýžovým olejem, zatímco Armand s Marcelem si dají své obvyklé slávky s pomfrity.

Vivienne, mořská bioložka, dávala přednost krémovému houbovému rizotu s hoblinkami vyzrálého parmazánu. Ona a Reine-Marie budou pít Pinot-Noir, kdežto muži si objednají pivo.

Bylo to snadné rozhodování. Zavolala jim a večeři domluvila.

Ještě před odjezdem se zastavili v koloniálu monsieur Béliveaua. Pro sušenky.

Cestou k autu prošli kolem nějakého muže mířícího k bistru. Cizího. Starého, štíhlého. V obleku, který mu tak docela nepadl, a s kravatou, jež byla na dnešní módu moc široká.

Armand se po několika krocích ohlédl a uviděl, že i ten muž se zastavil a dívá se na něj. Nejspíš pobývá v penzionu, pomyslel si Gamache. Když se natahoval po klice u dveří, znovu se tím směrem podíval, ale muž už vešel do bistra.

Zatímco vyjížděli ze vsi, Armanda napadlo, že je zvláštní, jak hřejivý pocit z toho člověka měl. Jestli ho znal, byla to příjemná vzpomínka.

čtyři

Poté co Armand druhý den ráno dorazil do práce, začaly se dít divné věci.

Když se předchozího večera s Reine-Marie chystali vyrazit do restaurace Leméac, rozpršelo se. Rozhlédl se tedy po svém lehkém letním plášti, ale zjistil, že ho nejspíš nechal ve Three Pines, ačkoli si nevzpomínal, že by ho tam viděl.

LaPierrovi už seděli v restauraci a oba páry spolu strávily příjemný večer povídáním o rodině, práci a všeličem dalším. Vivienne mířila do Arktidy zkoumat tání polárního ledu a Marcel tentokrát měl jet s ní. Pozvali i Gamachovy a ti byli ve velkém pokušení přijmout, mluvili o tom celou cestu domů.

V době, kdy odcházeli z restaurace, už mrholení ustalo. Armand s Reine-Marie ruku v ruce procházeli po bulváru Laurier, tu a tam se zastavovali, aby si prohlédli výlohu nějakého obchodu. Pak zahnuli do jedné postranní uličky a nakukovali do rozsvícených oken bytů vybudovaných z bývalého panského domu.

Nakonec dorazili ke svému malému bytu v patře nízkého domu s vnějším schodištěm, zdobným ostěním a vysokými stropy.

Byt připomínal jejich první společný domov, i když ten byl ještě menší a pronajatý. Koupit takové místo se zdálo nemožné. Armand právě začínal v Sûreté a Reine-Marie byla mladou knihovnicí snící o tom, že jednou bude pracovat v Bibliothèque et Archives nationales du Québec. Nikdy je nenapadlo, že se jednoho dne stane vedoucí archivářkou a z Armanda bude velitel oddělení vražd.

Je me souviens, pomyslel si Armand, zatímco stoupal po schodech. Pamatuji si. Motto Quebeku se nemýlilo.

Vadný senzor naštěstí té noci znovu nespustil a jejich telefony zůstaly zticha. Zdálo se, že se světem je všechno v pořádku. Až do dalšího rána, kdy dorazil ten balíček.

Den začal celkem předvídatelně.

Po kávě a croissantech, které snědli společně v kuchyni, se Reine-Marie vydala do archivu, aby si tam něco dohledala, a Armand zamířil na komisařství Sûreté. Bylo pondělí ráno a konala se tam pravidelná týdenní porada s jeho šéfem a dalšími veliteli oddělení, na níž si procházeli, u kterých případů stále pokračuje vyšetřování, které jsou uzavřené a které už půjdou k soudu.

Měl už za sebou neformální setkání s Evelyn Tardiffovou, která zastávala stejnou pozici jako on v útvaru pro potírání organizovaného zločinu. Chtěl znát její názor na dvě vraždy, jež jeho tým stále vyšetřoval a o nichž věřil, že jde o mafiánské popravy. Jedna v oblasti Saguenay a další na větrem bičovaných Magdalénských ostrovech.

Organizovaný zločin v Quebeku fungoval po generace už od časů prohibice, kdy mafie pašovala alkohol přes hranice. A stále to dělá. Teď ale zároveň provozuje obchod s drogami a zbraněmi za miliardy dolarů. V uplynulých letech díky spojení s rodinami Velké pětky, tedy mafií působící na Východním pobřeží, narostl do monstrózních rozměrů. Mafie zapustila kořeny do stavebnictví, logistiky, svozu odpadů, dokonce i do sýrařství a nejrůznějších „legálních“ odvětví průmyslu natolik hluboko, že Sûreté pro její vyšetřování vytvořila zvláštní jednotku.

U těch dvou zločinů ve venkovských oblastech však Gamache trápilo, že oběti neměly žádnou zjevnou spojitost s obchodem s drogami, prostitucí nebo, nebo, nebo… Ta žena v Saguenay pracovala pro Kanadskou poštu. Muž na Magdalénských ostrovech byl učitel těsně před důchodem. Oba podle všeho vedli naprosto obyčejné, poklidné životy.

Dokud je někdo nesvázal a nestřelil zezadu do hlavy. V rozmezí pouhých čtyřiadvaceti hodin.

„Co si o tom myslíte, Evelyn?“

Sundala si brýle a natáhla se po svém hrnku s kávou. „Nejspíš je zabili kvůli tomu, že něco viděli.“

„Oba? Ani ne den po sobě?“

Tardiffová se na svůj protějšek z oddělení vražd zkoumavě zahleděla. „Naznačujete, že je mezi nimi nějaká souvislost? Dělilo je tisíc kilometrů, nemají mezi sebou žádnou vazbu a žádný záznam o kriminální aktivitě.“

„To je pravda. A přece…“

„A přece si myslíte, že ty dvě vraždy souvisejí nejen jedna s druhou,“ konstatovala Tardiffová s pohledem upřeným na fotografie, „ale i s mafií.“ Gamache jí musel přičíst k dobru, že v jejím tónu nezazněl žádný sarkasmus ani cynismus.

„Na mě působí jako popravy,“ vysvětloval. „Vraždy na objednávku. Na vás ne?“ Čekal na její reakci, ale když žádná nepřišla, pokračoval: „Něco se musí dít. Nedoslechla jste se o něčem?“

Zavrtěla hlavou. „Od chvíle, kdy umřel starý Moretti a rodinu převzal syn, je klid. Čekali jsme válku, ale předání bylo hladké. Tahle nová generace mafiánů je uhlazenější. Víc než násilí je zajímá zisk. Válka o území neprospěje nikomu.“

Až na vítěze, pomyslel si Gamache. Ale i potom by škod bylo tolik, že by všem trvalo roky se z toho vzpamatovat.

Přestože měla vrchní inspektorka Tardiffová pravdu, oba byli dost staří a zkušení, aby věděli, že ta „uhlazenost“ je jen na povrchu. Mafiáni nové generace možná navenek působí kultivovaněji, ale vespod? Jsou přinejmenším stejně bezohlední a doslova smrtelně nebezpeční jako předtím jejich otcové a dědové.

Tihle lidé nejsou hodní, jak by se svou typickou mírností řekla jeho vnučka Florence.

Gamache však věděl ještě něco. Vysoko v montrealské mafii měli jednoho informátora. Velice „ne hodného“ člověka. Nutné zlo.

O totožnosti té osoby vědělo jen málo lidí. Armand k nim nepatřil, ale žena naproti němu ano. Věděl jen, že tady nešlo o statečného jedince, který tiše pracoval na zničení organizace Morettiových, ale o intrikánského, manipulativního, nechutného oportunistu, jemuž šlo jen o naplnění vlastních cílů.

Zatím se informace od něj ukázaly jako užitečné, ale jak Gamache věděl, jednou to tak nebude. Jednou, až se to dotyčnému nebo dotyčné bude hodit, je ta osoba zavede do pasti.

Když Armand klečel vedle ženy a muže, které nedávno popravili a u nichž ho nenapadal jediný důvod, proč by je chtěl někdo zavraždit, měl takový nepříjemný pocit, že se ten den už blíží.

Tardiffová měla pravdu. Panoval relativní klid. Jenže Armandovi ani zdaleka nepřipadalo, že příšera usnula, zdálo se mu, že jen odpočívá a nabírá síly. Ten klid nebyla letargie, ale hluboký nádech. Zadržený dech.

A ty vraždy, které vyšetřoval? Šlo o předehru, o krátká, ostrá zajíknutí, než se ozve jek.

Evelyn Tardiffová poklepala na složky brýlemi. „Opravdu věříte, že jde o nájemné vraždy, Armande?“ Když přikývl, opřela se v židli, přehodila nohu přes nohu a vyhlédla z okna na montrealské panorama. Pak se pohledem vrátila ke svému kolegovi. „Uvidím, co dokážu zjistit.“

„Bon, merci.“

Napadlo ho, že ty popravy pro Evelyn Tardiffovou možná nejsou novinka. Stejně jako on měla svoje tajemství. Pečlivě střežená a nebezpečná, kdyby se jim dovolilo uniknout.

Jednoho dne, brzy, bude dobré si spolu v klidu sednout a ta tajemství vynést na světlo. Na relativní světlo. Ovšem to s sebou neslo rizika. Tardiffové důvěřoval, ale byl si vědom, že v Sûreté existují jisté elementy. Staré, nasazené tam před lety. Vyčkávající, až přijde jejich chvíle.

Něco za něco. Quid k jejich pro quo informátorovi. Mafii vlastní, mafií vlastnění vysoko postavení důstojníci Sûreté. A nebudou sami.

Najdou se i prokurátoři a soudci, politici a lobbisté. Novináři.

Gamache pro to neměl žádný důkaz, ale rozumělo se to samo sebou. Mafie disponovala nevýslovným bohatstvím, zbraněmi, žízní po moci, neměla žádné svědomí a potřebovala se chránit. Mohli si koupit, koho chtěli, a také to dělali.

Byly ty popravy prvním smrdutým závanem bouře, která měla přijít?

Ale pokud ano, stále to vyvolávalo otázku, proč byly tou předzvěstí zrovna tyhle dvě oběti. Proč by je někdo, natožpak mafie, potřeboval mrtvé?

Podíval se na hodinky a vstal. „Přijdeme pozdě.“

„To ne,“ zaúpěla vrchní inspektorka Tardiffová a Gamache si pobaveně a zároveň soucitně odfrkl.

Pondělní porady velitelů oddělení dovedly být úmorné, zvlášť když se vrchní inspektor Goudreau z dálničního oddělení cítil přehlížený a rozhodl se uzmout si víc času, než kolik mu bylo přiděleno.

Což se dělo o většině pondělních rán.

Armand seděl u dlouhého stolu, před sebou zavřenou složku, a poslouchal. Zatímco ostatní se tvářili znuděně, vyhlíželi z okna nebo si pokradmu kontrolovali telefon, on se nutil dávat pozor. Ačkoli v případě velitele dálničního oddělení to moc nešlo, natož aby mu věnoval plnou pozornost. Přistihl se, že mu myšlenky zabloudily ke Goudreauově kravatě. Sytě oranžové. Nebo byl výstižnější spíš výraz „jantarová“? Líbila se mu a napadlo ho, že by mohl později zajít do Ogilvy a podívat se…

Goudreau právě dokončil svou litanii o tom, jaký je ideální poměr přerušovaných čar na kilometr, a vrchní komisařka se chystala přejít k dalšímu hlášení, když Goudreau spustil znovu.

V místnosti se ozvalo slyšitelné zaúpění.

Možná si pořídí i nový baloňák…

Gamache se na chviličku probral ze zasnění.

Goudreau se zrovna snažil obhájit omezení počtu inspektorů na kontrolních stanovištích pro vážení vozidel, přičemž se odvolával na statistiky, podle kterých většina řidičů zákony dodržuje.

„A nemohlo by to být dané nedostatkem kontrol?“ zeptala se vrchní komisařka unaveně. „Tím, že je prostě nechytíte?“

Gamache sklonil hlavu a předstíral, že nahlíží do svého hlášení, aby zamaskoval úsměv. Tou dobou už většina důstojníků přemýšlela, jestli by se nedala otevřít okna, aby mohli vyskočit.

„Je to díky usilovné práci mého oddělení,“ opáčil permanentně dotčený velitel. „Řidiči kamionů se radši o nic nepokoušejí. Vědí, že bychom je chytili.“

„Ano, ale jestli…,“ začala vrchní komisařka, ale pak se zarazila. „Probereme to při příští poradě.“

Když se Gamache vrátil do své kanceláře, čekala tam na něj Isabelle Lacosteová. Ve svých pětatřiceti byla vdaná a měla dvě školní děti. Pro Gamache pracovala asi deset let. Tenkrát ji ještě jako mladou agentku najal právě v den, kdy se ji její bývalý šéf chystal vyhodit. Za to, že je „měkká“.

Z toho, že je „měkký“, však často obviňovali i Armanda Gamache. Poněvadž se staral. Poněvadž věděl, že cenu nemají jen fakta, ale i pocity. Poněvadž dával přednost naslouchání před zastrašováním. Poněvadž chtěl porozumět.

Lacosteová rychle vystoupala po žebříčku hodností a teď zastávala pozici jeho zástupkyně, o niž se dělila s Jeanem Guyem Beauvoirem.

„Počkejte, patron,“ zabrzdila ho před vstupem do kanceláře a ukázala na jeho stůl.

Ležel tam nějaký předmět zabalený v novinách a převázaný motouzem.

„Bomba to není,“ konstatovala.

Obrátil se k ní, trochu pobavený tím, že to musela říct. Kdyby to bomba byla, doufal, že na stůl by mu ji nepoložili.

„A proč stojíme tady?“ zeptal se.

„Ten chlapík, co to nechal na recepci, odtamtud prakticky utekl. Žádný vzkaz u toho není, ale někdo to označil vaším jménem a připsal: Tohle by vás mohlo zajímat.“

Oba stáli na prahu a zkoumavě hleděli na balíček.

„Otisky?“

„Non. Taky jsme ho prověřili kvůli toxickým látkám. Je čistý.“

„Zůstaňte tady.“ Vešel dovnitř a uvědomil si, že ona je hned vedle něj.

Nebyl to sice tak docela rozkaz, ale…

Sehnul se, aby se na balíček podíval blíž. A opravdu. Někdo tam tiskacím písmem fixem napsal: Pro vrchního inspektora Gamache. Tohle by vás mohlo zajímat.

Napřímil se a v hlavě si procházel možnosti. Stále otevřené případy. Úmrtí, vraždy, které vyšetřovali. Mohl by to být anonymně zaslaný důkaz? To lidi dělají často. Chtějí, aby vraha chytili, ale netouží se do toho zaplést.

Ta věc byla zabalená v nejpopulárnějším deníku Le Journal de Montréal, takže to nic nenapovídalo. Novinový papír pocházel ze starého víkendového vydání. Ze sekce Jídlo a víno.

Nezdálo se, že by to obsahovalo nějakou výhrůžku. Nešlo o nekrology, černou kroniku ani zprávy o kriminalitě. Jen recepty a recenze restaurací. Jeho jméno bylo napsané přes návod na výrobu koktejlu jménem Last Word.

„Ostraha mi pošle kamerový záznam z recepce,“ oznámila Lacosteová.

„Dobře.“ Gamache sáhl do zásuvky a vytáhl dva uzavřené sáčky obsahující sterilní rukavice. Jeden hodil Lacosteové, druhý pár rukavic si nasadil, pak přeřízl provázek a opatrně všechny části odložil stranou.

Musel přiznat, že měl ohledně toho, co by mohlo být uvnitř, jisté obavy. Myslel na vraždy v Chicoutimi a na Magdalénských ostrovech a přemítal, jestli by ty popravy a balíček nemohly nějak souviset.

Nic z něj neprosakovalo. Nepáchl, ale…

V kanceláři se shlukli další agenti a sledovali ho.

Právě v tu chvíli se objevil Beauvoir a prodral se dopředu.

„To jste se sem všichni přišli podívat, jestli pořád ještě vím, jak sbírat důkazní materiál?“ zeptal se vrchní inspektor. „Vraťte se ke své práci, prosím.“

Věděl, že přišli, protože o něj měli starost. Pro případ, že by ta věc představovala větší ohrožení, než to vypadalo. Ale jestli ano, chtěl je mít z dosahu.

Zůstali jen Lacosteová a Beauvoir. A on sám.

Opatrně, list po listu rozbalil vrstvy novinového papíru, dokud se nedostal k poslednímu. Zastavil se a pohlédl na ostatní, kteří tam stáli s napjatými, soustředěnými výrazy v obličejích. Pak odhrnul i poslední list a zahleděl se na to, co se objevilo.

Naklonil hlavu ke straně a zmateně svraštil obočí.

Vrchní inspektor měl docela dobrou představivost, ale tohle si nepředstavoval ani on.

„Co to je?“ zeptala se Lacosteová a postoupila dopředu. Beauvoir také.

Na Gamachově stole ležel letní plášť. V barvě kamene, úhledně složený, s červenou skvrnou na hrudi.

Natáhl ruku, ale místo aby zvedl kabát, sáhl pro telefon.

„Reine-Marie, jsi doma?“

„Non, jsem pořád v archivu. Proč? Děje se něco?“

„Nevím. Zatím domů nechoď.“

„Proč? Co se stalo?“

„Prosím, zůstaň někde venku, dokud se ti neozvu.“

Reine-Marie se chystala přitakat, ale zjistila, že linka ohluchla. Armand už zavěsil.

„Patron,“ oslovil ho Jean Guy. „Co to je?“

„To je můj kabát.“

„Váš?“ zeptala se Lacosteová. „Víte to jistě?“

„Poznávám tu skvrnu od Florenciny jahodové zmrzliny.“

Chtěl ten plášť hodit do pračky, ale zapomněl na to.

Lacosteová se úlevně usmála. „Tak to je dobrá zpráva. Nemusíme z toho dělat vědu. Nejspíš jste ho zapomněl v restauraci nebo v nějakém obchodě a někdo vám ho sem donesl.“ Ovšem ještě než domluvila, všimla si jeho vážného výrazu. „Co se děje?“

„Já ho nikde nezapomněl.“ Gamache dál zíral na kabát. Na ten, který včera večer hledal. „Byl v našem bytě.“

„Tak jak se sem dostal?“ chtěla vědět Lacosteová, ale Beauvoir měl takový nepříjemný pocit, že odpověď už zná.

„Tabarnac. Ten alarm.“

„Oui.“

Beauvoir vytáhl telefon a požádal montrealskou policii, aby do bytu poslala svůj tým. „A počkejte venku, za chvíli tam přijedeme. Merci.“

„Jaký alarm?“ nechápala Lacosteová.

„Včera v našem montrealském bytě. Mysleli jsme, že má vadný senzor nebo že se dveře klepaly v průvanu a způsobily falešný poplach.“

„A nebyl falešný?“

Armand se místo odpovědi zahleděl na svůj plášť. „Včera večer jsem ho hledal a nemohl jsem ho najít.“

Teď byl tady. Na jeho stole. V jeho kanceláři. V Sûreté. Tohle by vás mohlo zajímat.

A zajímalo.

„Počkejte moment,“ zarazila ho Isabelle. „Vy říkáte, že se vám někdo vloupal do bytu a sebral vám kabát? Nic jiného?“

„Šel jsem to tam zkontrolovat,“ vysvětloval Jean Guy. „Nic nebylo porušené. Dveře byly zamčené.“

„Ale –“ začala Lacosteová.

„Proč vzal jen tohle?“ zeptal se Gamache. „To nevím.“

„A proč to vrátil?“ dodal Beauvoir, i když odpověď nečekal a ani žádnou nedostal.

Gamache zvedl kabát a podržel ho, aby se sám rozbalil. Napůl čekal, že z něj vypadne nějaká ohavnost. Ale nevypadlo nic.

Až když prošel kapsy, našel vzkaz.

Prosím, potřebuju s vámi mluvit. Přijďte za mnou dneska ve čtyři do Open Da Night. Omlouvám se, nevěděl jsem, že je to váš byt.

Podal vzkaz Beauvoirovi a ten začal koktat: „Co…? Proč…? Co…?“

„… to znamená?“ Vrchní inspektor se chtěl zeptat na to samé.

„Třeba to znamená přesně to, co se tam píše,“ nadhodila Lacosteová. „Ten, kdo se tam vloupal, si neuvědomil, že byt patří veliteli oddělení vražd Sûreté. Když to zjistil, vyděsil se a kabát zase vrátil.“

„A požádal o schůzku?“ zapochyboval Beauvoir. Zahleděl se na Gamache. „Přece neuvažujete, že byste tam šel?“

„Zatím neuvažuju o ničem.“ Prohledával ostatní kapsy. V jedné malé vnitřní kapsičce našel další kousek papíru. Byl složený a silnější než ten předchozí.

„Co se tam píše?“ zajímala se Lacosteová, když se shlukli kolem.

Fenykl, tymián, šalvěj, muškátový květ, muškátový oříšek… Pokračovalo to dál.

„Váš?“ zeptala se Lacosteová.

„Non. A nepsala to ani Reine-Marie.“ Její rukopis znal.

„Jsou to bylinky,“ zhodnotila to Isabelle. „Že by recept? Možná nákupní seznam?“

„Nebo seznam rostlin k výsadbě?“ navrhl Beauvoir. „Pro bylinkovou zahrádku?“

Bylo možné, že ten seznam napsala Myrna nebo Clara nebo někdo z jejich sousedů. Ale pokud ano, nedali mu ho, tak jak se ocitl v kapsičce, kterou nikdy nepoužíval? Ani nevěděl, že tam je.

A zatímco některé z těch bylinek patřily k běžným druhům – například šalvěj nebo tymián –, jiné příliš rozšířené nebyly. A některé se daly považovat spíš za koření.

Gamache lístek obrátil. Na zadní straně bylo napsané jedno slovo. Voda.

„Připomínka, že se ty rostlinky mají zalít?“ nadhodila Isabelle.

„Možná.“ Gamache zvedl lístek ke světlu. Nic.

„Je roztržený.“ Lacosteová ukázala na spodek stránky. „Není to všechno.“

Byla to pravda. Papír byl dole mírně roztřepený.

V roztrženém místě se nacházela dvě sotva rozluštitelná slova.

„Andělika,“ přečetl Gamache. „A to druhé vypadá jako lodyhy. Co to je?“

„Nemám tušení,“ opáčila Lacosteová.

Oba poznámkové lístky si vyfotil a pak je podal Lacosteové. „Jdu domů.“

„Odnesu to všechno do laboratoře.“

„Dobře. Až ty lístky otestují a vyfotí, přineste mi je zpátky.“

„Pošlu k vám domů techniky kvůli ohledání místa činu,“ slíbil Beauvoir.

Vyrazili ke dveřím. „A sežeňte to video z bezpečnostní kamery. Chci vědět, kdo to tady nechal.“

pět

„Takže to bylo vloupání, pane?“ zeptala se mladá policistka z montrealského sboru, kterou tam vyslali.

„Ano, vypadá to tak.“

Stáli venku na podestě a dívali se na zavřené dveře bytu.

„Když jste dorazil, byl byt pořád zamčený?“ Pohlédla na Beauvoira a ten přikývl. „A jediná věc, kterou vzali, byl kabát?“

„Oui,“ přisvědčil Gamache. Montrealská policistka se na něj zmateně podívala. Vrchní inspektor věděl, jak podivně to zní. A bude to ještě horší. „Ale dneska ráno ho vrátili.“

„Pardon?“

Gamache to zopakoval. Dokonce i jeho vlastním uším to znělo směšně. Kdyby nebyl tím, kým byl, nikdo by jemu ani tomu domnělému zločinu nevěnoval pozornost. Mávli by nad ním rukou jako nad pomatencem. A po pravdě, ta mladá žena vypadala, že to brzy udělá i ona.

„Nejsem si jistá, co ode mě chcete, pane.“

Podle jejích vykulených očí a nervozity bylo zjevné, že ví, kdo Gamache je. Pokud už nic jiného, prozradila jí to jizva na jeho čele, hned u spánku.

O vrchním inspektoru Gamachovi toho slyšela už spoustu, ale ještě se nikde nedoslechla, že je cvok. To byla novinka.

„Moji lidi to vyšetří,“ odpověděl Gamache. „Jen potřebuju, abyste sepsala hlášení a řekla, že od montrealské policie se nečeká ani nevyžaduje žádná další aktivita.“

„Dobře.“ Stále ještě zmatená odešla.

Když po venkovním schodišti sestupovala dolů, nahoru právě vycházel tým Sûreté pro ohledání místa činu.

Jakmile skončili s dveřmi a potvrdili, že násilím je nikdo neotevřel, Armand a Jean Guy vešli dovnitř a rychle prohlédli byt, aby se přesvědčili, že nic jiného nikdo doopravdy neodnesl ani nepřidal.

Netrvalo to dlouho, byt byl malý, ale světlý a radostný, s pohodlnou pohovkou a křesly. Na dřevěné podlaze tu a tam ležely orientální koberečky a knihovničky byly nacpané paperbacky i knihami v pevných vazbách. Na krbové římse stály zarámované fotografie rodiny a přátel včetně jedné s Armandovým kmotrem Stephenem Horowitzem, který teď bydlel u své neteře v Ottawě.

„Kde byl ten kabát, patron?“ zeptal se velitel týmu pro ohledání místa činu.

Gamache ukázal na řadu mosazných háčků u vchodových dveří, kde visel dámský plášť.

Policisty ze Sûreté zaujalo, že význačný vrchní inspektor s manželkou obývají tak skromný byt. Většina věděla, že tohle je jen přechodné bydliště a že skutečný domov Gamachovi mají na jih od Montrealu v Eastern Townships, ale stejně byl tenhle byt menší, než jaký by u vysoce postaveného důstojníka Sûreté čekali.

Jean Guy stál uprostřed obývacího pokoje a snažil se na něco přijít.

Dveře se otevíraly směrem ven, takže by zloději stačilo jen natáhnout ruku a kabát z háčku sebrat. Dovnitř se nevlámal, skoro tam ani nevstoupil.

Tak proč do bytu vůbec vlezl a pak nevzal nic než starý špinavý kabát?

A proč ho vracel? I kdyby si, jak se psalo v tom vzkazu, zloděj vzápětí uvědomil, že se právě vloupal domů nejen k důstojníkovi ze Sûreté, ale přímo k vrchnímu inspektoru Gamachovi, nebylo by rozumnější ten kabát prostě vyhodit?

A proč se dožadoval setkání? Pokud stál o schůzku, proč si ji prostě normálně nesjednal?

Armand zavolal Reine-Marie a sdělil jí, že už může přijít domů. Dorazila za pět minut.

„Co se děje?“

„Pojď do kuchyně.“

Posadili se ke stolu u okna a ve slunečních paprscích, které proudily dovnitř, jí to Armand vysvětlil. Když skončil, chvíli na něj upírala pohled, načež konečně promluvila.

„Takže se sem někdo včera vloupal?“

Přikývl.

„A vzal jenom tvůj kabát?“

Přikývl.

„Proč?“

„Nevím.“

„Ale myslíš si, že je v tom něco víc než jen obyčejné vloupání.“

„Já nevím, jen jsem opatrný.“ Reine-Marie se skrz dveře zahleděla na to, co se v jejich malém bytě právě dělo. Tohle dalece přesahovalo pouhou opatrnost.

„Je v tom ještě něco,“ usoudila. Nadhodila to v naději, že Armand zavrtí hlavou a uklidní ji, ale z jeho výrazu poznala, co si myslí.

Našel v telefonu fotografie a ukázal jí ty vzkazy. „Tohle jsem našel v kapsách toho pláště. Nepřipadají ti povědomé?“

Nadhodil to v naději, že Reine-Marie přikývne a uklidní ho, ale z výrazu jejího obličeje a z toho, jak se jí prohloubily vrásky kolem očí, poznal, co si myslí.

„Proč by se mohl chtít s tebou sejít?“

Potřásl hlavou.

„Nepůjdeš tam, že ne?“

„Tak daleko dopředu jsem ještě nepřemýšlel.“ Ukázal na druhý vzkaz. „Jak by sis přebrala tohle?“

„Vypadá to jako nákupní seznam nebo seznam ingrediencí pro nějaký recept, ale není tam uvedené množství.“

„Co třeba bylinková zahrádka?“ navrhl. „Nemohla ti to dát Myrna nebo někdo jiný?“

„Ten rukopis nepoznávám a žádné rady ohledně vysazování bylinkové zahrádky jsem po nikom nechtěla. Kromě toho tam je i několik druhů koření. Muškátový oříšek se ve Three Pines rozhodně pěstovat nedá.“

Armand na chvilku zauvažoval, jak by člověk mohl vypěstovat muškátový oříšek. Je to přece ořech, ne? Který se strouhá. Na struhadle. Ve Three Pines sice sami měli vořecha s jazykem jako struhadlo, ale to bylo něco jiného.

„A jak by se to dostalo do kabátu, který si necháváš v Montrealu? Co si o tom myslíš ty, Armande?“

Zhluboka se nadechl. „Myslím si to, co ty a co by si myslel jakýkoli rozumně uvažující člověk. Že to je hodně divné chování. Že se ten někdo snaží upoutat mou pozornost. Ale –“ usmál se na ni – „není to výhrůžka. Kdyby měl ten člověk za lubem něco ošklivého, neposílal by mi tak zdvořilou žádost, abych se s ním setkal.“

Ale stejně…

Znovu se podívala na ten vzkaz. „Nepřipadá ti to divné?“

„Připadá. Vždyť jsem to právě řekl.“

„Ne, nemyslím ten vzkaz, ale to, kde se s tebou chce sejít.“

„Je to známá kavárna poblíž.“

„To je pravda, ale stejně. Open Da Night? Nezná tě líp, než si uvědomuješ?“

Usmál se. U Reine-Marie se dalo spolehnout, že si všimne toho, co vědělo jen málo lidí. Až na něj. A možná toho zloděje. Musel si přiznat, že je to znepokojivé. Nešlo jen o nějakou místní kavárnu, tuhle Armand a Reine-Marie často navštěvovali. A ten člověk použil její přezdívku, kterou znali jen místní.

„Co bys řekla tomu vrátit se do Three Pines?“ zeptal se.

Teď byla s úsměvem na řadě ona. Nadhodil to formou otázky, ale ve skutečnosti šlo o žádost.

„S radostí. Přijedeš večer za mnou?“

„Mám to v plánu.“ Z jeho hlasu ale slyšela, že si zdaleka není jistý.

Když Reine-Marie odjela, Armand si zavolal a pak se připojil k Beauvoirovi, který čekal před vchodovými dveřmi.

„Vypadá to, že ať už to udělal kdokoli, musel mít klíč,“ usoudil Gamache.

„Souhlasím,“ přisvědčil Jean Guy. „Ale jak by mohl?“

Gamache potřásl hlavou. „Zařídil jsem výměnu zámku, i když pochybuju, že by ještě byly nějaké potíže. Podle mě už dotyčný dostal, co chtěl.“

„A co? Ten kabát?“ zeptal se Beauvoir.

„Mou pozornost.“

„Na tom vloupání je ještě něco divného,“ zadumal se Beauvoir. „Který zloděj, z těch, co znáte, se někam vloupá za denního světla? A ještě v neděli, když jsou všichni sousedi doma? Pošlu naše lidi zeptat se do okolních bytů, jestli někdo něco neviděl. V kolik spustil ten alarm?“

Gamache si zkontroloval telefon. „Zavolali nám včera dopoledne v jedenáct čtyřicet šest.“

Beauvoir předal tu informaci hlavnímu vyšetřovateli.

„Přišla zpráva od Isabelle,“ oznámil Gamache. „Dorazil záznam z bezpečnostní kamery z recepce Sûreté.“

Sedli si s Beauvoirem v kuchyni a klikli na zaslaný odkaz.

Sledovali, jak do budovy komisařství Sûreté vchází štíhlý mladík a k hrudi si tiskne teď už známý balíček. Časomíra ve videu říkala, že to bylo v 8.37.

Beauvoir stiskl pauzu a pustil záznam zpomaleně, snažil se zachytit jeho obličej. Mladý muž ale držel hlavu sklopenou a podařilo se mu přímému záběru kamer vyhnout. I tak ale bylo možné o něm získat jistou představu. Delší neupravené tmavé vlasy. Hladce oholený, pružný. Měl na sobě tepláky a tričko. Nebyly na něm vidět žádné piercingy ani tetování.

„Připadá vám povědomý?“

„Non,“ opáčil Gamache.

„Je neuvěřitelně pitomý. Musel přece vědět, že ho zachytí spousta kamer.“

„A přesto se dokázal vyhnout tomu, aby pořádně nasnímaly jeho obličej.“ To se nedá zvládnout snadno. Bez pomoci.

Dorazil zámečník, a zatímco pracoval, Armand stál ve dveřích a díval se do bytu. Dveře se otevíraly přímo do obývacího pokoje. Co odtamtud vetřelec mohl vidět?

Pohodlný nábytek, police plné knih, štosy časopisů čekajících na přečtení. Voskovky a omalovánky pro děti. Ožvýkané a opelichané psí hračky. Na stěnách zarámované originální plakáty z Expa 67, různých koncertů a festivalů.

A pak tam byly fotografie. Dětí a vnoučat. Černobílé svatební snímky Armandových a Reine-Mariiných rodičů. A jedna s Armandovou babičkou, jak hrdě stojí vedle něj na slavnostním zakončení střední školy.

Jejich vnoučatům to připadalo nanejvýš legrační. Jeho dlouhé vlasy a štíhlá postava. A na krbové římse byla celkem nedávná fotografie celé rodiny včetně něj a Reine-Marie.

Při pomyšlení, že tam ten vetřelec stál a viděl to nejsoukromější a nejdražší, se Armand zhrozil, i když navenek zůstal klidný. Jeho racionální mysl, jeho mysl vyšetřovatele přijala fakt, že tam nebylo nic, co by křičelo nebo i jen šeptalo, že jde o byt důstojníka Sûreté.

Tak co ten zloděj viděl, že ho to prozradilo?

„Žádné štěnice, patron,“ ohlásil jeden z jeho agentů a přetrhl mu proud myšlenek. „A žádné kamery. Pročesali jsme to tu dvakrát.“

„Bon, merci.“ Gamache nedokázal skrýt úlevu. Agent to uviděl a usmál se, byl rád, že mohl šéfovi přinést dobré zprávy.

Dojeli zpátky do kanceláře. Po několikaminutovém mlčení se Jean Guy obrátil ke Gamachovi: „Vy tam půjdete, co?“

Vrchní inspektor přikývl.

šest

Bylo za pět minut čtyři.

Gamache seděl v autě na rue Saint-Viateur a díval se na zelené markýzy Open Da Night. Neměl čas si dát oběd, a když teď sledoval zákazníky, jak si na zahrádce vychutnávají italské zákusky, uvědomil si, jak velký má hlad.

Vedle něj na sedadle řidiče seděl Jean Guy a přejížděl pohledem po okolí, jestli tam není ten muž, který doručil balíček. Jeho fotografii dostali všichni policisté.

Lacosteová jim z kavárny poslala textovou zprávu. Ona a její tým jsou na místě.

Beauvoir věděl, že ptát se znovu Gamache, jestli si je jistý, by k ničemu nebylo. Byl si jistý. Už od chvíle, kdy ten vzkaz našli, to byla hotová věc.

Prosím, potřebuju s vámi mluvit. Přijďte za mnou dneska ve čtyři do Open Da Night. Omlouvám se, nevěděl jsem, že je to váš byt.

Jak by se Gamache mohl nesejít s chlapíkem, který se mu vloupal do bytu?

Úplně stejně nemělo smysl se šéfa ptát, jestli by u sebe třeba neměl mít pistoli, ale Beauvoir se stejně zeptal a dostal přesně tu odpověď, kterou očekával. A pobavený pohled.

„Vzít střelnou zbraň do zaplněné kavárny, mon ami? Non. Zabíjení nevinných kolemjdoucích nechám na vás.“

Pokud se kdy Gamache uchýlil k šibeničnímu humoru, tak tohle mu bylo nejblíž, co Jean Guy kdy zažil.

„Pro ty jejich bomboloni by člověk vraždil,“ opáčil Beauvoir.

„Jeden vám přinesu, ale jen když mi slíbíte, že nebudete střílet. A určitě ne na mě.“

Beauvoir málem dodal zase. Ale usoudil, že to by už zašel moc daleko a že to asi není věc, na kterou by některý z nich chtěl vzpomínat.

Ten chlapík ze záznamu bezpečnostních kamer se zatím neobjevil, ale na druhou stranu možná nešlo o toho zloděje. To byla ta znepokojivá část. Po pravdě neměli tušení, kdo se objeví. Nebo proč.

Kavárna se ve skutečnosti jmenovala Café Olimpico. Svou přezdívku získala, když z nápisu Open Day and Night opadala některá písmena a nikdo je nikdy nenahradil. A stalo se z něj Open Da Night.

Bylo zajímavé a možná to i mnohé prozrazovalo, že zloděj tu přezdívku znal. Nevěděl o ní každý.

Byla jen náhoda, že si dotyčný vybral právě montrealskou kavárnu, kterou znal Armand nejlíp? Kde se cítil nejpříjemněji, nejvíc doma. Nejbezpečněji.

Navštívil ji už mnohokrát, často tam o nedělních ránech chodil s Reine-Marie na espresso allongés. Krátce po svatbě si tam čítali noviny, hýčkali si kávu a povídali si s Roccem, původním majitelem.

Armand se podíval na lístky ve svých rukou. V laboratoři s těmi vzkazy už skončili a vrátili mu je. Znovu je složil, zasunul do náprsní kapsy a natáhl se ke dveřím.

„Můžu jít s vámi,“ nabídl Jean Guy.

„Bude lepší, když zůstanete tady venku,“ odpověděl Armand.

Tohle už spolu jednou probírali. Jestli si ten zloděj u Gamachových prohlédl fotografie, mohl by Jeana Guye, který na několika z nich byl, poznat.

A přestože se v tom vzkazu nepsalo, aby přišel sám, Gamache usoudil, že bude nejlepší nedávat moc okatě najevo, že se celá kavárna hemží příslušníky Sûreté.

Vešel do kavárny a mávl na Vita, jednoho z baristů, který tam pracoval už léta.

„Un allongé, per favore.“

„Už ho chystám, vrchní inspektore. Viděl jsem vás přicházet.“

Nezáleželo na tom, že Vito všem přítomným, z nichž jen několik málo nepatřilo k policii, právě oznámil, že v budově je důstojník Sûreté. Pro chlapíka, se kterým se měl sejít, to nebude žádné překvapení. A kromě toho mohl Gamache těžko vystupovat inkognito.

Pohodlně se usadil u rohového stolu, odkud měl dobrý přehled po celé kavárně.

V podniku panoval hluk, burácela tam televize přehrávající ikonické fotbalové zápasy, ve kterých permanentně vyhrávala Itálie. Baristé pokřikovali objednávky a tu a tam začali zničehonic zpívat nějakou písničku, jíž si sami ze sebe dělali legraci, a stálí zákazníci úpěli u obrazovek, i když všichni věděli, že zápasy nakonec dobře dopadnou.

V opačném rohu dvojice starších mužů hrála karty. Měli na sobě bílé nátělníky se skvrnami od potu a zelené plátěné kalhoty se šmouhami od bláta, ušpiněné při péči o vysoké rostliny rajčat na zahrádkách před jejich řadovými domky.

Nešlo o nijak uklidňující místo, ale bylo živé, příjemné, známé a velice starosvětské. Se svými kamennými stěnami, dlouhým mramorovým barem a stropem z lisovaných plechových obkladů se podnik doopravdy nezměnil od časů, kdy tam Armanda ještě jako holobrádka bral jeho kmotr Stephen.

Své první kapučíno vypil u kulatého stolku u okna. Jeho chuť mu byla odporná. Ale nechutnalo mu ani jeho první pivo, první skotská, první sousto uzeného lososa. Zvyknout si na chuť dospělosti vyžadovalo trochu času a výdrž.

Zato cannoli, to bylo něco jiného. Ty miloval od prvního okamžiku.

Vito mu přinesl kávu spolu se zákuskem. Neobjednaným, ale vítaným.

„Grazie.“

„Prego.“

„Můžete mi přinést ještě jeden cannolo, prosím? Někoho čekám.“

„Madame Gamachovou?“

„Non.“

Bylo tam teplo a Armand měl na sobě oblek s kravatou. Byl v pokušení si sundat sako, ale rozhodl se jen uvolnit si kravatu a rozepnout horní knoflíček košile.

Sedm minut po čtvrté prošel dveřmi nějaký muž, rozhlédl se, pak zaostřil na Gamache a vykročil k němu.

Oblečený byl v mikině s kapucí, kterou si i v tom teplém odpoledni natáhl přes hlavu. Ruce měl zasunuté ve vyboulené přední kapse. Byl podsaditý a kráčel valivým, obezřetným krokem boxera, který se blíží ke svému protivníkovi.

Nešlo o toho muže z videa. Armand najednou pocítil bodavé znepokojení, které hraničilo se strachem.

Že by to přece jen byla léčka?

Koutkem oka zaregistroval, že Lacosteová vstala. Bleskově přejel pohledem zákazníky včetně starého pána s vnučkou, kteří stáli mezi Lacosteovou a tím člověkem, co se k němu blížil. Byli přímo mezi nimi. Přímo v palebné linii.

Gamache nenápadným gestem Lacosteové naznačil, ať zůstane, kde je. Viděl, že má ruku položenou na boku, na skryté pistoli. Je připravená. Ostatní agenti také vstali. Dědeček, který něco vycítil, se rozhlédl a instinktivně se natáhl po holčičce.

Agenti postoupili dopředu, snažili se obejít shluk lidí u baru, kteří si tam objednávali kávu, zákusky a právě si začínali uvědomovat, že se děje něco neobvyklého.

Ti, kdo se dívali na televizi a o ničem nevěděli, začali jásat, když Itálie vstřelila celá desetiletí starý gól.

Gamache neměl na své lidi dobrý výhled, což znamenalo, že oni nemají dobrý výhled na něj ani na neznámého muže. Kdyby ten člověk, co k němu mířil, vytáhl pistoli, neměli by palebnou linii volnou.

Dědeček položil velkou ruku na rameno holčičky a posunul ji za sebe.

To všechno se stalo rychle, jak se tyhle věci dějí. Během několika vteřin.

„Můžu?“ Muž ukázal na židli.

„Vlastně na někoho čekám,“ odpověděl Gamache celý napjatý, dlaně položené zespodu na desku stolu, připravený ho na příchozího převrhnout. A pak vyskočit. Možná se vyhnout střele, možná ne, ale přinejmenším srazit střelce na podlahu a dopřát svým agentům čas na to, aby mohli zakročit.

„Čekáte na mě.“ Muž si stáhl z hlavy kapuci a posadil se.

Obličej měl zblízka zarudlý, ošlehaný větrem a sluncem. Tenhle člověk strávil hodně času venku. Gamache odhadoval, že mu bude něco mezi pětadvaceti a třiceti. Neviděl žádné piercingy ani tetování. Vlasy měl ostříhané nakrátko, oči pozorné, jasné. Víc šedé než modré, ale šlo o takovou barvu, která se nejspíš mění podle oblečení.

„Můžete položit ruce na stůl, prosím?“ požádal ho Gamache, zatímco těma svýma sevřel okraj stolní desky. Aby mohl postrčit stolek před sebe, kdyby…

Muž vypadal trochu překvapeně, ale vyhověl mu. Roztáhl prsty. Byly silné a Gamache si pomyslel, že i zvláštně citlivé. Spíš ruce pianisty než boxera. Měl je sice opálené, ale ne mozolnaté. Nehty i kůžičku kolem nich měl potrhané a okousané.

Když ruce vytáhl, přední kapsa jeho šedivé mikiny splaskla. Žádnou zbraň v ní neměl.

A tím to skončilo. Napětí z místnosti odteklo skoro stejně rychle, jako se objevilo. Policisté ale zůstali stát obrácení k nim. Očima hledali cíl.

Dědeček stále chránil svou vnučku. Sledoval pohledy těch okolo sebe až do rohu, kde nějaký rozložitý chlapík svíral desku stolu. Pak viděl, jak ten člověk stůl pustil a složil ruce před sebou.

Obličej starého pána se uvolnil a přešel do úsměvu. Ochranná ruka se zvedla z útlého tělíčka jeho vnučky.

„Co se děje?“ zeptala se holčička, která si všimla napětí a pak toho, jak zmizelo.

„Rien,“ odpověděl s úlevou. Nic. Sehnul se, ukázal na muže sedícího v zadní části kavárny a něco jí pošeptal. Holčička se tam s vykulenýma očima podívala. První slavná osoba, kterou kdy viděla.

Dědeček se už úplně uvolnil, věřil, že když je tady vrchní inspektor Gamache, jsou v bezpečí.

Jenže se spletl, jak se ukázalo.

„Vy nejste ten člověk, který přinesl ke mně do práce ten balíček.“

„Vypadám jako pitomec?“

Ne, pomyslel si Gamache. Nevypadal jako pitomec, ale jako člověk, který se zoufale snaží působit klidně a vyrovnaně.

„Zaplatil jsem za to nějakýmu bezdomovci.“

„A přece jste tady, všem na očích.“ Armand mluvil příjemným hlasem, také se snažil působit klidně, i když byla každá jeho částečka maximálně ve střehu. „Tak proč ta hra na komisařství Sûreté?“

„Nevěděl jsem jistě, jestli přijdete. Nechtěl jsem se odhalit dřív, než budu muset.“

„Neplánujete se tu ale obnažovat, že ne?“

Muž na něj chvíli zíral, pak se usmál. A stejně jako u většiny lidí se mu úsměvem obličej proměnil. Ten statný chlapík najednou působil mladší, nevinnější.

„Ne, když nebudu muset.“

Za mužovým ramenem se objevil Vito a Gamachův společník sebou trhl, jako by jím projela krátká křeč, až málem z talíře shodil svůj cannolo.

„To jsem si neobjednal,“ vyštěkl, zahanbený svou reakcí.

„Objednal jsem to já. Grazie, Vito,“ poděkoval Gamache. „Dal byste si kávu?“

Když se na něj jeho host jen dál díval, jako by otázce nerozuměl, Gamache požádal Vita, aby přinesl kapučíno. „Možná bez kofeinu.“

„Non, žádný kafe nechci.“

Vito mu nalil do skleničky vodu, ale i tu muž odstrčil.

Vito si s Armandem vyměnil pohled, a jakmile odešel, mladý muž se zeptal: „Proč tohle děláte?“

„Co dělám?“

„Vždyť víte. Kupujete mi jídlo.“

„Myslel jsem, že třeba máte hlad. Na tom kamerovém záznamu jste vypadal hubenější. A mladší.“

Muž se uchechtl. „Od rána jsem ztloustnul a zestárnul o pár let.“

„To já taky.“ Armand se také usmál, snažil se udržet rozhovor v nezávazné, srdečné rovině. Jako by se setkával s lidmi, co se mu vloupali do bytu, každý den.

Gamachův společník mluvil joualem. Starým, prastarým dialektem, který se do Kanady dostal na dřevěných lodích s Jacquesem Cartierem a Samuelem de Champlainem. Byl transplantován z pařížských slumů a v Novém světě zakořenil.

V některých zákoutích Montrealu se mu stále dařilo.

A stejně jako cockney se vyvíjel. Nešlo jen občas o nějaké slovo nebo větu, ale také o to, jak ho lidé přijímali. Joual se z postranních uliček montrealského East Endu dostal na hlavní ulice a na hlavní scény renomovaných divadel. Byl slyšet na univerzitách a v zasedacích místnostech.

Armand ten zvuk, ten tón, ta slova slyšel moc rád. Ne všemu rozuměl. „Poutine“ ale znal. V joualu to byl výraz pro pudink.

Ten jazyk byl hrdelní, drsný. Kdyby quebecká zima mohla mluvit, vyjadřovala by se joualem.

Když ho teď Gamache slyšel, instinktivně k neznámému pocítil jisté sympatie.

I to byla věc, před kterou by se měl mít na pozoru, a blesklo mu hlavou, jestli to mladík neudělal schválně. Joual byl spouštěč, kód, který jiným Québécois sděloval, že mluvčí je sice možná neotesaný, ale je solí země. A dá se mu nebo jí věřit. Stejně jako byste věřili svým prarodičům.

Gamache zalétl pohledem ke starému pánovi, který teď seděl u stolu a jemně své vnučce otíral z ruček šlehačku. Ano, důvěra je silný instinkt. A zbraň.

„Bydlíte někde poblíž?“ zeptal se Gamache.

„Non.“

Muž zvedl zákusek a zakousl se do něj. Z obou konců trubičky se mu na prsty vyřinula hustá šlehačka.

Gamache upil kávy. „Ptám se, protože moc lidí neví, že se téhle kavárně říká Open Da Night.“

„Nejspíš jsem si o tom na internetu přečet nějakej článek. Myslel jsem si, že ji asi budete znát, když bydlíte kousek odsud. Chtěl jsem nějaký místo, kde vám bude příjemně.“

„Merci. To od vás bylo vážně ohleduplné.“ Gamache věděl, že to je nesmysl, ale prozatím se mu nechtělo ho provokovat. „Nedal byste si k jídlu ještě něco jiného? Dělají tu fantastické cornetti.“

Svůj cannolo mladý muž už dojedl.

„Ne, děkuju.“ Vypadal zmateně. „Vy se na mě nezlobíte?“

Znělo to skoro dětinsky.

„No, radost z toho nemám. Vloupal jste se mi do bytu a ukradl mi kabát. Ale zase jste mi ho vrátil a to oceňuju.“ Gamache se naklonil nad stůl. „Jak se jmenujete?“

„Charles.“

„A dál?“

„Jen tohle.“

Jelikož „Charles“ skoro jistě nebylo jeho pravé jméno, Gamache necítil potřebu na něj tlačit, aby z něj vytáhl ještě falešné příjmení.

„Proč jsme tady, Charlesi?“

„Potřeboval jsem s váma mluvit.“

Gamache prostě jen čekal. „Charles“ se ohlédl přes rameno do lokálu kavárny. Gamache napadlo, jestli si jeho protějšek uvědomuje, že většinu zákazníků ve skutečnosti tvoří agenti Sûreté. Jestli si to uvědomoval, zřejmě mu na tom nezáleželo. Pohled stočil zpátky k vrchnímu inspektorovi.

„Tohle byla chyba.“

„A co?“

„Scházet se s vámi.“

„Proč?“

„Prostě to není dobrej nápad. Jste veřejná postava. Někdo by nás spolu moh vidět.“

„A byl by to problém?“

To už se „Charles“ skoro usmál. „No, těžko si někdo bude myslet, že jsme kámoši.“

„Tak proč to děláte? Co mi chcete říct?“

„Charles“ se naklonil blíž. Prsty měl stále ulepené od šlehačky a Armand bojoval s pokušením podat mu papírový ubrousek. Nebo mu ruce utřít sám.

Na tom mladíkovi bylo něco zvláštního. Prudce střídal polohy, chvílemi byl arogantní až agresivní, chvílemi zas působil zranitelně. Budilo to dojem, jako by se nemohl rozhodnout, kým vlastně je nebo jaký styl vystupování zvolit, když se ocitl tváří v tvář slavnému policistovi.

„Oui. Vyhodil jsem je do korby nějakýho náklaďáku.“