Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Chloe Neill v nakladatelství

Upíři z Chicaga

Holky někdy koušou

Kousnutí páteční noci

Dvojí kousnutí

Na ostří špičáku

Až do dna

Mrazivé kousnutí

Pravidla hry

Hořké sousto

Divoká karta

Krvavé hry

Temný dluh

Půlnoční znamení

Spoután v čepeli*

* připravujeme

Copyright © 2016 by Chloe Neill

Translation © Petra Kubašková

Cover © Tony Mauro

This edition published by arrangement with Berkley,

an imprint of Penguin Publishing Group,

a division of Penguin Random House LLC.

ISBN epub 978-80-7594-590-7

ISBN mobi 978-80-7594-591-4

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

„Králové bojují za říše, šílenci za potlesk.“

John Dryden

Kapitola 1

Oko ďábla

Konec dubna

Chicago, Illinois

Stála jsem na rohu Clarkovy a Addisonovy ulice v džínách a tričku Cubs a dlouhé vlasy jsem měla vyčesané do culíku a vzadu protažené skrz díru ve fanouškovské kšiltovce Cubs.

Při zběžném pohledu jsem se asi příliš nelišila od tisíců lidí kolem mě. Byla jsem ale upír a dostala jsem se do hledáčku ďábla. Takže jsem měla na krku medailon našeho Domu, vedle sebe Mistra upíra a v jedné ze svých vysokých bot zastrčenou dýku.

Dívala jsem se na budovu a těšila se jako malý capart, který jde poprvé na baseball. Nad hologramem Harryho Caraye, který se usmíval za svými silnými černými brýlemi a byl promítán přímo na chodník, zářil slavný červený neon.

Byla jsem teď upírkou přesně tři sta a osmdesát čtyři dní. A tenhle den bude patřit k nejlepším z nich, protože jsem byla doma.

Teď poprvé od chvíle, co jsem se stala upírem, jsem byla na stadionu Wrigley Field.

„Potřebuješ to chvíli rozdýchat, Ochránkyně?“

Ignorovala jsem provokativní tón muže stojícího vedle mě, čtyřsetletého Mistra upíra, který vládl chicagskému Cadoganskému Domu a rovněž těm částem mého srdce, jež nebyly zaslíbeny skvělým knihám a dobré pizze.

Střelila jsem po něm pohledem a čekala, že na jeho tváři uvidím sarkasmus. V těch hluboko posazených zelených očích však bylo něco něžnějšího. Láska cinknutá humorem. Jeho vlasy, husté a zlaté jako letní hedvábí, byly stažené vzadu nad krkem, takže vynikly jeho ostře řezané lícní kosti a hranatá brada. A přestože nebyl velkým fanouškem baseballu a ač jsme nebydleli na jižní straně Chicaga, měl na sobě taky klubové tričko mých milovaných Cubs, které padlo na jeho štíhlé, atletické tělo doslova jako ulité. Ethan moc často nenosil neformální oblečení, ale když už ano, uměl ho nosit jako své na míru šité obleky za tisíc dolarů.

„Já to rozdýchávám,“ odpověděla jsem s úsměvem. „Tak mě přestaň rozptylovat.“

„Chraň bůh, abych něco takového dělal,“ řekl vědoucně a položil mi ruku na záda.

„Nemohla bys okounět spíš z boxu v restauraci? Umírám hlady.“

Aspoň jednou jsem to nebyla já, kdo se dožadoval jídla. Ta čest nyní patřila mojí nejlepší kamarádce, nedávno provdané Mallory Carmichaelové-Bellové.

Ještě pořád jsem si na její nové příjmení zvykala.

Ohlédla jsem se na ni, na její vlasy, stejně sytě modré jako logo Cubs, její drobnou postavu oblečenou ve skinny džínách a přiléhavém modro-červené tričku Save Ferris. „Copak ty jsi v autě nesnědla müsli tyčinku?“

„Snědla, ale to bylo moje jediný dnešní jídlo. Půl dne jsem strávila rozčilováním se s Řádem, protože není schopnej vést správně záznamy,“ zamumlala. „Prostě umírám hlady.“

Řád byla oficiální, nepřekvapivě neschopná unie amerických čarodějů. Takovéhle stěžování byste před stadionem Wrigley nečekali, ale my jsme taky nebyli žádná obyčejná skupinka. Dva upíři, dva čarodějové a všichni čtyři jsme se snažili drapnout nejmocnějšího finančního a politického magnáta, který byl čistě náhodou také vůdcem zdejšího kriminálního podsvětí. Naším nepřítelem byl Adrien Reed a jeho organizace známá jako Kruh. Měl své nadpřirozené poskoky, včetně vlastního čaroděje, který využil své obdivuhodné schopnosti, aby přeměnil jednoho upíra v Mistra, kterého Ethan považoval za dávno mrtvého.

„Pojďme probrat detaily někde v soukromí,“ ozval se čaroděj vedle Mallory. Její manžel Catcher Bell byl vysoký a štíhlý a zároveň svalnatý, s oholenou hlavou, zelenýma očima a plnými ústy, momentálně staženými do tenké linky, jak pátral v davu po hrozbách.

Nebyl jediný, kdo hledal. Ethan informoval Cubs, že přijdeme na zápas, a vzhledem k neonové zdravici VÍTÁME CADOGANSKÉ UPÍRY! se Cubs rozhodli, že se tím nebudou tajit. Museli jsme udělat co nejlepší dojem a taky jsme museli být maximálně ostražití.

Večer na baseballovém stadionu byl Ethanův nápad – několik hodin normálnosti v měsíci, kdy jsme si užili záhadného padoucha z Ethanovy minulosti a nového padoucha, který byl přesvědčený, že může beztrestně lhát, podvádět a krást. Reeda jsme na nějakou dobu odrazili, ale už nám stihl přislíbit další kolo. Těšili jsme se na bitvu a byli jsme pevně rozhodnutí, že tohle střídání hráčů bude už poslední.

Taky se blížily moje narozeniny, už za pár dnů. Oficiálně jsem měla oslavit dvacet devět, ale pořád jsem vypadala na sedmadvacet a třičtvrtě a tak to zůstane po celý zbytek mého potenciálně nesmrtelného života. Bývaly časy, kdy jsem se nedokázala smířit s tím, že ze mě Ethan udělal upírku – tenkrát to nebyla moje volba, vynutil si to násilný útok jiného upíra –, ale tohle už jsem v sobě zpracovala.

Moje upíří smysly byly silné. Už jsem je hodně odfiltrovala, protože kolem nás teď byla spousta lidí, ale stejně jsem kolem pořád slyšela, jak smrtelníci šeptají moje a Ethanovo jméno, protože nás znali z novinových článků a z internetu. Ethan měl svou vlastní fanouškovskou základnu; webovky EthanSullivanIsMyMaster.net byly až příliš reálné. Vzhledem k e-mailům, které kvůli mně odebírala sekretářka a zprostředkovatelka pro novice, Helen, nebyl jediný, kdo měl fanoušky. Mě osobně to dost zvedalo ze židle. Bylo to lichotivé, ale znepokojivé.

Pokud šlo o hrozby z reálného světa, nařídil mi Ethan, že nemám dělat hrdinku a nemám nikoho řešit, dokud to nebylo absolutně nutné. Jelikož k mým povinnostem Ochránkyně patřilo chránit jeho a Dům, rozcházely se naše představy o tom, co je „absolutně nutné“.

„Kam se půjdem najíst?“ zeptala se Mallory a rozhlížela se po restauracích kolem baseballového stadionu. V den konání zápasu bylo v téhle čtvrti vždycky plno lidí, ale nedávné renovace měly za následek další bary a hospody, což sem přitáhlo ještě víc lidí.

„Někam, kde to známe,“ řekl Ethan a podíval se na mě. „Jsi připravena?“

Chytila jsem Ethana za zápěstí a koukla na jeho lesklé ocelové hodinky. Dneska večer se ve Wrigley konal vzácný noční zápas sponzorovaný společností na výrobu baterií, která rozdávala svítilny Cubs.

„Máme ještě hodinu a půl,“ oznámila jsem, když si Ethan narovnal hodinky. „A já určitě chci jednu z těch fanouškovských baterek.“ Jelikož jsme byli vzhůru jedině v noci a obvykle jsme byli přitom na misi jménem Zachraňte upíry i lidi v Chicagu, i když to lidi absolutně neocení, tak by se mi baterka dost hodila. A ještě s logem Cubs? Absolutní trefa.

„Udělám, co bude v mé moci, abys ji dostala,“ řekl Ethan. „Jdeme do Temple baru.“

Rozzářila jsem se. Temple bar byl oficiálním lokálem Cadoganů, a navíc byl jen pár bloků od Wrigley. Už pár měsíců jsem neměla šanci se tam dostat.

„Oni tam mají jídlo?“ zeptal se Catcher.

Ethan se záludně usmál. „Objednali tam pizzu pro případ, že by Merit měla hlad. Myslím, že dnes je v nabídce smetanový sýr a dvojitá slanina.“

„Znáš mě jak svý boty,“ řekla jsem. Opravdu jsem chtěla tu baterčičku, ale taky jsem dokázala ocenit hodinku strávenou s přáteli a chicagskou pizzou s vysokým okrajem. Kromě toho byl smetanový sýr a dvojitá slanina mojí oblíbenou kombinací – tato kulinářská směs dokázala vyléčit většinu neduhů, alespoň podle mého skromně slaninového názoru.

„Tak pojďte,“ zavelela Mallory. „Protože jestli Merit nedostane tu baterku, bůh nás ochraňuj.“

„Baterky se prodávaj všude,“ zamumlal Catcher, když se do něj Mallory zavěsila a přešli jsme ulici směrem k baru.

„Ty to nechápeš,“ řekla, poplácala ho po paži a ohlédla se přes rameno. „Manželé. Že jo?“

Bože, slyšet tohle z její pusy znělo divně.

Temple bar byl úzká budova plná mosazi, dřeva a suvenýrů Cubs. Obkládané zdi byly ověšené jejich vlaječkami, tričky a baseballovými míčky, a během renovace byla z Wrigley tajně ukořistěna i sedadla pro diváky. V baru byly vysoké stolky a boxy s koženými lavicemi a přidali sem i kulečníkový stůl. Bar byl nacpaný upíry v ohozech Cubs a bzukot magie, jíž elektrizoval vzduch, byl jasně poznat jejich nadpřirozený původ.

Sean, jeden z upířích bratrů, kteří to místo spravovali, zazvonil na mosazný zvoneček pověšený za barem. Hosté za tím zvukem otočili hlavy.

„Mistr přichází!“ zaječel Sean zvesela a prázdnou rukou ukázal na Ethana.

Bar začal bouřlivě jásat a aplaudovat, upíři si otáčeli židličky a natahovali krky, aby se podívali na svého Mistra. Brala jsem už jako samozřejmost, že vidím Ethana tak často, ať už osobně, nebo profesionálně. Pro ostatní cadoganské Podřízené však byla jeho blízkost vzácností, zvláštní příležitostí. Když jsme vešli, usmáli se, ale když uviděli Mallory, začali se dívat trochu podezíravě. Už se našemu Domu téměř revanšovala za vše špatné, co v minulosti udělala, ale upíři mají dobrou paměť.

Zamířili jsme ke stolu pro čtyři. Seanův bratr Colin obešel bar s bílou utěrkou přehozenou přes rameno. Sean byl mladší, ale oba vypadali, jako by právě vypadli z turistické příručky o Irsku: vysocí, hubení, rusovlasí, modroocí a s narudlou pletí.

„Můj pane,“ řekl Colin, trochu se Ethanovi poklonil a potom se usmál na mě. „Dlouho jste k nám nezavítali,“ dodal a přátelsky mi sevřel rameno. „Copak vás sem přivádí?“

„Meritin první zápas ve Wrigley poté, co se stala upírkou,“ řekl Sean a položil doprostřed stolu krabici s pizzou, papírové talíře a ubrousky. Vzduch prosytila vůně kořeněné omáčky, uzené slaniny a sýra a na krabici bylo tlustými červenými písmeny vytištěno jedno z mých oblíbených slov: U SAULA. Takže nejen můj oblíbený druh pizzy, ale ještě z mojí oblíbené pizzerie v Chicagu. Ethan se skutečně překonával.

Děkuju ti, řekla jsem mu v duchu, když jsem mezi námi aktivovala telepatickou linku. Té snahy si cením.

A ještě víc ji oceníš později, řekl a hříšný pohled jeho očí sliboval, že přijdou ještě další báječné věci – i kdyby se Cubs nepodařilo vyhrát.

„No páni,“ řekl Colin a podíval se na mě. „To si zaslouží drink na účet podniku. Ty piješ gin s tonikem, že ano?“

„To ano,“ souhlasila jsem. „A bylo by to skvělé.“

„Dohodnuto,“ řekl a podíval se na Ethana. „A ty, Pane?“

Ethan povýšil, pokud šlo o titul, když se stal členem Shromáždění amerických Mistrů, nově založené organizace, která měla americkým upírům zajistit, že budou mít svou budoucnost pod kontrolou. Zatím nevyvolala žádné drama, což byla oproti jejím předchůdcům příjemná změna.

„Já si dám to samé, co ona.“

„Věděl jsem, že nakonec dáš na můj úsudek.“

Catcher odfrkl. „O kombinacích jídla.“

„Podřízený upír bere, co se mu nabízí,“ řekl Colin s mrknutím oka. Nechal Catchera a Mallory objednat a zanechal nás tam s pizzou. Vyměnili jsme si záludné pohledy a čekali, kdo udělá první krok a vezme si první trojúhelníček.

„No, já teda nebudu čekat, až si na to střihnete nadpřirozený kámen-nůžky-papír, přátelé,“ řekla Mallory, natočila krabici otevřenou stranou k sobě a dala si na talíř svou porci.

„A to by přesně bylo co?“ zajímal se Ethan.

Zarazila se, zamyšleně přežvykovala, pak zvedla dva prsty do V, ohnula je jako pařátky a zakývala jimi, jako by na nás sesílala kouzlo. „Upír-kožoměnec-čaroděj. Můžete tomu říkat U-K-Č.“

„Myslím, že jsi právě vymyslela meme,“ řekla jsem uznale.

„Samozřejmě že ano. Jsem úžasná. Podej mi sejra.“

Měli jsme pizzu skoro dojedenou, když Catcher ukázal ke kulečníkovému stolu. „Hraješ?“ zeptal se Ethana.

„Tu a tam.“

„A zahraješ si?“

Ethan se na mě podíval s povytaženým obočím.

Koukla jsem na hodiny. Jídlo jsme měli odbyté rychle a před začátkem hry ještě zbýval čas. Vůbec by mi nevadilo jít na stadion dřív a dívat se, jak se hráči rozehřívají a fanoušci plní tribuny a přitom se snaží udržet v rukou chicagské hotdogy, mobily a pivo. Ale když se Ethan roztouženě podíval na perfektní zelený kulečníkový semiš a barokní křivky noh stolu, věděla jsem, že vyměknu.

„Jdi do toho,“ kývla jsem a naklonila hlavu. „Nevěděla jsem ale, že hraješ kulečník.“

„Nepoužívám švindl,“ řekl s mírným náznakem pobouření. „Ale hraju stejně dobře, jak dobrý jsem Mistr.“

Sebejistota nebyla Ethanovi cizí. „V tom případě se bav.“

„Myslíš, že natrhne Catcherovi zadek?“ zeptala se Mallory, když procházeli mezi hosty ke kulečníkovému stolu.

„To nevím,“ řekla jsem popravdě. Ethan ovšem málokdy jedná bez cíle zvítězit – nebo má minimálně připravenou únikovou strategii.

Sledovala jsem ho, vysokého a s dlouhýma nohama, jak si vybírá tágo, testuje váhu a zkouší pružnost. Dvojice upírů vstala z barových židliček a šla ho pozdravit. Ethan, blond vlasy zastrčené za ušima, se zvoleným tágem v ruce, si s upíry potřásl rukama a představil Catchera. Zatímco Catcher rozmisťoval koule, povídali si a pak už se připravili na hru.

„Bude Catcher vyvádět, jestli prohraje?“ zeptala jsem se. Byl typ bručouna. Měla jsem ho ráda.

„Catcher má rád sebeovládání a rozumné jednání.“

Odfrkla jsem. „A Ethan je skromný a vede Dům jako otevřenou demokracii.“

„Takže jsme obě v prdeli,“ řekla a podívala se na svého pěkně tvarovaného manžela. „Jestli prohraje, dobře mu tak. Nemá vyzývat upíra v jeho vlastním lokále.“

„Možná to není nejmoudřejší tah,“ souhlasila jsem.

„A vůbec,“ řekla a přisedla si blíž, „jsem ráda, že jsou pryč. Teď si můžeme promluvit.“

Vzhledem k dramatickým událostem posledních několika týdnů jsem předpokládala, že má špatné zprávy o zlu nebo magii, a připravila se na nejhorší.

„Bojím se, že nám to přestane klapat v sexu.“

Colin přišel s dalšími drinky – pro Mallory Manhattan, pro mě ještě jeden gin s tonikem. V posledním poklidném okamžiku jsem si vymačkala do skleničky limetku a slízla z palce příšerně kyselou šťávu. A pak jsem se napila, položila sklenku na stůl a udělala jsem, co jsem musela: vyzvala jsem ji, aby se přede mnou rozpovídala o sexu s Catcherem.

„Proč si myslíš, že vám to přestane klapat?“

Naklonila se ke mně a složila paže na stůl. „Vlastně nevím. Jsme manželé a je to fajn. Opravdu fajn. A děláme to často.“

Věděla jsem, že toho budu litovat, ale musela jsem se zeptat. „Jak moc často?“

„Nejmíň jednou denně. Někdy víckrát. Jsme často svlečení,“ řekla věcně.

„To bych předpokládala.“ A byla jsem teď dvojnásob šťastná, že už nebydlím u ní v domku. Než jsem se nastěhovala do Cadoganského Domu, byla jsem Malloryina spolubydlící v jejím vlastním domě. Když se přistěhoval Catcher, jejich nahaté mrouskání se dělo hodně často na ne zrovna diskrétních místech, včetně třeba kuchyně. A já jsem opravdu nepotřebovala vidět omeletu à la Catcherova holá zadnice. „Takže to vypadá, že je to zatím v pohodě?“

„To rozhodně jo. Myslím, že to mi právě dělá starosti. Aby bylo jasno, mně se líbí, jak to teď máme. A vím, že k manželství patří i jistý pohodlí, který přijde časem. Jenom nechci, aby to pohodlí přesáhlo určitou mez, aby se z nás nestali jenom spolubydlící. Chci udržovat tu jiskru.“ Podívala se na něj a oči jí zářily láskou – a trochu se i leskly touhou. A Catcher byl alfa samec, skrz naskrz a až do morku kostí.

„Jo, myslím, že to nebude problém,“ odtušila jsem.

„Chci říct, že si nedáme na chvíli pokoj. Proto jsme přišli pozdě,“ řekla a zašvihala obočím.

Nabrali jsme ty dva jedním z obrovských černých SUV patřících Domu, jelikož Ethanovo osobní auto – lesklé černé ferrari – se zničilo při honičce na silnici s jedním z Reedových kumpánů.

Takže zatímco my jsme nic netušíce čekali před domem, oni si to tam rozdávali.

„No,“ řekla jsem, když jsem si pořádně přihnula, „i kdyby se, řekněme, zpomalilo tempo, tak zvyknout si na sebe je úžasný.“

Podívala jsem se na Ethana, který stál na druhé straně stolu s tágem v ruce jako s píkou, jaké mohli kdysi používat jeho švédští krajané. „Mít někoho, kdo tě chápe, je pecka.“

„On tě chápe a to je důležitý.“ Zakřenila se. „Ale nemůžeš říct, že Darth Sullivan pravidelně neukazuje svou temnou stranu.“

„Kvůli tobě přestanu mít ráda Star Wars. Ale k tomu, co říkáš: jo.“ Zakřenila jsem se. „Se svým… no, víš s čím… to umí dost dobře.“

„Snažíš se neříct ‚se světelným mečem‘, i když bys to říct chtěla.“

„To jo.“ Zakončila jsem to mávnutím rukama. „Řekněme to tak, že má meč a umí s ním zacházet.“

„Katanu. Jednosečný meč. Šavli.“

„Chtěly jsme se bavit o Catcherovi,“ připomněla jsem jí. „A jelikož jsem jeho, ehm, jednosečný meč viděla opravdu mockrát, mohu potvrdit, že ho má. Myslím, že každý vztah má své slabé a silnější chvilky, všude to občas zajiskří. Někdy se kolem odehrávají orgie, když si holka chce jenom zalejt instantní nudle.“

Mallory si odfrkla do drinku. „Stejně pro tebe nejsou dobrý. Je v nich moc sodíku.“

„Já jsem nesmrtelná,“ připomněla jsem jí.

„To jsi. Doufám, že máš pravdu. Myslíš, že ty a Darth Sullivan zvládnete udržet jiskru třeba šest sedm set let?“

O nesmrtelnosti jsem moc často nepřemýšlela, neuměla jsem si ji totiž moc představit. Ethan byl na světě už skoro čtyři sta let. Viděl války, násilí, hladomor, vzestupy i pády říší. Jestli se nepřipletu do cesty osikovému kůlu, zažiju to všechno taky. Tak dlouhý časový horizont byl nad rámec mých představ.

„Já nevím,“ řekla jsem upřímně. „Neumím si představit, že bych ho nechtěla, ale nesmrtelnost je dlouhá doba.“

„A jestli tě požádá o ruku?“

Dost často to naznačoval, připravoval mě na to, že to nevyhnutelně přijde, takže to „jestli“ nebylo tak úplně namístě. „Až mě požádá o ruku,“ řekla jsem, „a jestli já řeknu ano, tak bude rozhodnuto. Vše bude zpečetěno a nebude cesty zpět.“

Při těch slovech jsem se usmála. Nesmrtelnost mě děsila, závazky ne.

„Dobrá,“ řekla Mallory a ťukla si se mnou skleničkou. „Napijme se na závazky. S nabručenými muži, které milujeme a kteří by nám v úctě měli padat k nohám.“ Hříšně se zakřenila. „A taky to dělají, když mají ten správný impuls.“

„Mám pocit, že se opět nebezpečně blížíme k teritoriu Catcherovy nahoty.“

„Jsme jen na sousedním teritoriu,“ řekla a mrkla na mě. Položila skleničku a pár vteřin na mě zírala. Pak se něžně usmála, jako by znala všechna tajemství světa.

„Co je?“ zeptala jsem se.

„Nic. Jenom přemýšlím, jak moc jsme se změnily. Upíři, čarodějové, dva šíleně sexy a totálně egoistický chlapi. Ty sis nejdřív zvykala a nešlo ti to a já zbloudila v temnotách. A přesto jsme tady, popíjíme a chystáme se na zápas Cubs.“ Znovu mi přiťukla. „Řekla bych, že to s náma dopadlo docela dobře.“

S tím jsem se nemohla přít.

Rozstřel se Ethanovi povedl a málem vnořil všechny koule. Jeho plány však překazila Podřízená, která měla trochu moc upito a vrazila mu nechtěně do tága. Podřízená se omlouvala, ale už nešlo nic vrátit. Díky ní ovládl stůl Catcher, který se okamžitě chopil šance. Oznámil každý strk, trefil každou kapsu a když měl hotovo, Ethan jenom stál a koukal na to nadělení.

Nebo tak to Catcher potom vyprávěl. Vzhledem k tomu, že jeho ego se velikostí a silou téměř rovnalo tomu Ethanovu, hádala jsem, že pravda byla někde uprostřed.

Když jsme si nechali zabalit jídlo s sebou a byli jsme konečně připraveni vyrazit na stadion, odmítl Colin Ethanovy peníze a snažil se nás vyhnat od baru; Ethan, stratég jako vždycky, ale podstrčil peníze Seanovi. Nerad po sobě nechával dluhy.

Vyšli jsme do úžasné jarní noci, lidi kolem sršeli energií a čirou radostí, že můžou po drsné středozápadní zimě být venku. A samozřejmě se taky těšili, že na domácí půdě máme možnost rozdrtit Cardinals.

Následovali jsme Catchera a Mallory davem k bráně a Ethan mě přitom držel za ruku. Naše sedadla byla na straně třetí mety, což bývalo moje oblíbené místo, když jsem ještě chodila na zápasy odpoledne.

Ethan se na mě otočil a zelené oči mu zářily. Neřekla bych, že byl velký fanda baseballu. Možná to nadšení chytil ode mě, protože já jsem sálala štěstím za nás za oba. Nebo možná ho nadchly ty baterky zadarmo. Protože mě určitě ano.

Jsi na to připravená, Ochránkyně? zeptal se mě neslyšně, pomocí naší telepatické linky, jež se probudila, když ze mě té noci před rokem udělal upíra.

Usmála jsem se na něj. Pukám nedočkavostí.

Stiskl mi ruku a šli jsme ulicí jako dva lidé, obyčejný pár, který si vyrazil na noční zápas.

Mallory se zničehonic zastavila a otočila se na nás, v obličeji měla napětí a oči upírala někam za nás. Lidi bručeli a nadávali, protože museli obcházet nejdřív ji a potom i nás, když jsme k ní došli.

„Cítili jste to?“ zeptala se.

„Co jsme měli cítit?“ zeptal se Catcher a ohlédl se, aby našel hrozbu, kterou Mallory zřejmě vycítila.

„Nějaká magie. Něco špatného.“ Bez dalšího slova vykročila pryč od stadionu. My jsme šli kousek za ní a proplétali se hrnoucím se zástupem fanoušků, kteří se sunuli ke stadionu, zatímco my jsme se vraceli k Temple baru.

Mallory však bar minula a šla dál, až zatočila do širší boční uličky, která vedla pod můstkem, po němž jezdila Červená linka.

„Mallory!“ zvolal Catcher a my jsme vypálili za ní do uličky.

Ze tmy se linul pach smrti – přezrálý a krutý a nepopiratelný. Něco tady vzalo moc špatný konec.

Nebo někdo, jak jsem si uvědomila, když jsem spatřila na zemi tělo.

Kapitola 2

Trpké sousto

Ten muž byl mladý, mohlo mu být pětadvacet šestadvacet. Měl hrubou, opálenou kůži, hnědé oči a kolem úst hluboké vrásky. Na sobě měl džíny a tričko, pod nimi tělo štíhlé jako proutek a jeho tmavohnědé vlasy trčely v rozcuchaném vrabčím hnízdu.

Ve vzduchu nad ním se pořád ještě vznášela magie jako těžká mlha, která se má teprve usadit. A byl z ní cítit lehký závan něčeho zvířecího.

Byl mrtvý… a byl to kožoměnec.

Tvář měl hrozně oteklou a zkrvavenou, klouby na rukou rozdrásané. Ale to ještě nebylo to nejhorší. Levou stranu krku a tričko na levém rameni měl úplně zmáčené krví, která pocházela z ranek na krku a rozlila se i kolem něj na zem.

Nejen že ho někdo zabil. Byl zavražděn… někým z nás.

Pocítila jsem nepříjemný záškub pocitu viny. Severoamerická centrální smečka byla naším spojencem a mnozí z jejích členů byli našimi přáteli. Jestli ale někdo z nás zavraždil někoho z nich, nepřijmou to s laskavostí.

Druhý muž v džínách a tmavém triku s dlouhým rukávem vyrazil z uličky, vrazil do Mallory a shodil ji na zem. V tom zlomku vteřiny, když klopýtl vpřed, se ke mně otočil. Na vůni i magii, jež ho obklopovaly, bylo něco povědomého, co jsem ale nedokázala pojmenovat. Přes kšiltovku mu nebylo vidět do obličeje, vykukoval pouze hustý tmavý plnovous nad bledou kůží. A pořád z něj byla cítit krev, kterou si neoprávněně vzal.

Ten okamžik pominul. Klopýtnuvší upír – očividně vrah – se opřel rukou o chodník, než se zase zvedl a vzal do zaječích.

Nepřemýšlela jsem ani chvilku. Vyběhla jsem za ním a za sebou jsem uslyšela Ethanovy lehké, rychlé kroky.

Upír proběhl uličkou na druhé straně silnice a zmizel ve tmě. Byl dvacet stop přede mnou, ale ulička byla slepá, a on to vzal na hlavní ulici a do světla pouličních lamp. Proběhl mezi budovami, z jejichž střech byl výhled na Wrigley, a pokračoval Sheffieldskou na východní straně stadionu.

Z barů kolem nás řvala hudba a my s Ethanem běželi bok po boku a nespouštěli jsme z očí pachatele, za nímž se pořád nesla magická stopa vraždy, které se dopustil.

Pochybovala jsem, že by upír patřící k některému z Domů zavraždil kožoměnce na ulici, aspoň tedy ne upír z Chicaga. Byl to určitě Zbloudilý, protože ti žijí mimo systém Domů. Nebo to byl možná upír z jiného města, který dostal za úkol oddělat kožoměnce. Jedno bylo jisté: smečka rozpoutá peklo.

Proběhli jsme skupinkou holek v růžových fanouškovských tričkách Cubs, z nichž jedna měla závoj. Asi rozlučka se svobodou a podle nadávek, kterými nás počastovaly, už slavily trochu déle.

Upír se blížil tam, kde se ulice křížila s Wavelandskou. Ohlédl se, aby se ujistil, že má pořád náskok, a málem vběhl do skupinky holek a kluků, kteří zrovna přecházeli silnici na cestě z baru na stadion.

„Co děláš, ty vole?“ zařval jeden z mladíků, vysoký a vyzáblý s francouzskými copánky sahajícími až po ramena, který hladce uhnul, aby ho náš uprchlík neporazil.

„Pardon!“ křikla jsem, když jsme proběhli mezírkou, kterou nám vytvořil.

Musíme ho zastavit, Ochránkyně. Vraždil a utekl a já pochybuju, že zastaví.

O tom nebylo sporu. V duchu jsem si představila mapu zdejší čtvrti a snažila se odhadnout, kudy by mohl běžet. Ale protože jsem ho neznala – jeho důvod ani kam má namířeno, ani do jakého dopravního prostředku by mohl naskočit –, opravdu jsem se neměla čeho chytit. Věděla jsem, že byl předtím ve Wrigleyville a že tam vraždil. A teď, se dvěma upíry za patami, asi doufá, že zase pláchne.

Fajn, řekl Ethan, když upír zatočil zpátky k nadzemce.

Možná sem přijel Červenkou linkou a plánoval se vrátit stejným způsobem.

Drž se ho, řekla jsem Ethanovi a přeběhla přes silnici. Jestli se mi podaří mu nadběhnout, mohla bych ho zadržet dřív, než zase zapadne někam do uličky.

„Kšiltovky Cubs!“

Jako odnikud se přede mnou zjevil chlap s komínem baseballových čapek na hlavě a další tucet mu visel na ruce. „Nepotřebujete kšiltovku Cubs?“

Byl to chlap jak hora. Chodící červeno-modrá zeď. „Dneska v noci ne, příteli,“ řekla jsem a snažila se ho oběhnout, ale místo toho jsme začali známý tanec poskakování vpravo a vlevo, zatímco on mával čepicemi sem a tam ve snaze nějakou udat.

Konečně se mi povedlo mu zdrhnout, ale zdrželo mě to. Upír prchl přes silnici a do stínů pod kolejemi. Já jsem tam doběhla jenom pár vteřin před Ethanem… a akorát včas, abych ještě stihla uslyšet túrování motoru. Řítil se k nám obouchaný trans-am a dveře u řidiče měl ještě otevřená. Dveře se zabouchly; v šeru uvnitř auta nebylo upírovi vidět do tváře, ale zato jsem dokonale viděla – a taky cítila – střelnou zbraň mířící z okénka.

Jenom díky instinktu a zcela bezmyšlenkovitě jsem se dala do pohybu.

„Uhni!“ křikla jsem, skočila před Ethana a srazila ho k zemi a vtom už práskl výstřel a ten zvuk se odrazil od cihel, betonu a oceli. Auto s hvízdajícími gumami vyrazilo vpřed, vjelo na silnici a s řvoucím motorem zmizelo do noci.

Skulila jsem se z Ethana. „Jsi v pořádku?“

„Jsem,“ řekl podrážděně. „Skočila jsi přede mě.“

„Vždycky před tebe skočím. Jmenoval jsi mě svou Ochránkyní.“

„Když to uvážím se vším všudy, tak to nebylo moje nejmoudřejší rozhodnutí.“

Sice jsem s tím nesouhlasila, ale jestli byl ochoten uznat chybu, nic jsem nenamítala. „Teď už to nemůžeš vzít zpátky. Začínám v tom být konečně dobrá.“

„Kristepane, Merit.“

„Co je? Jsi zraněný?“ Neviděla jsem krev, a tak jsem se rozhlédla a pak jsem se podívala opět na Ethana. „Vrací se?“

„Ne,“ odpověděl a oči mu ve tmě stříbrně zářily. „Postřelil tě.“

„Ne, nepostřelil.“ Shlédla jsem na svou paži a uviděla rudé potůčky stékající dolů a tvořící loužičku v mé otevřené dlani. Adrenalin ustoupil a teď už jsem v bicepsu cítila ohnivé kopí bolesti.

„Do háje,“ zaklela jsem a okraje zorného pole se mi začaly rozmazávat. Svět se zatočil, ale zatnula jsem zuby. Jsem přece upír, sakra, určitě neomdlím. Nejsem padavka, před chvílí jsem honila vraha a schytala jsem kulku určenou pro mého Mistra.

„Vypadá to, že jsem už zase dostala ránu, která patřila tobě,“ řekla jsem.

Ethan zahuhlal, odtrhl spodní okraj košile a z kapsy vytáhl kapesníček. Složil ho a přiložil mi ho k paži, převázal ho pomocí utržené látky z košile a vytvořil tak malý provizorní obvaz.

„Auvajs,“ řekla jsem, když trochu moc utáhl uzel. K našim biologickým výhodám sice patřila schopnost samouzdravování, ale bolest jsme cítili tak jako tak, a tohle bolelo přímo kurevsky.

„Tos udělal schválně,“ nařkla jsem ho, když zastrkal konce látky.

„Tys to udělala schválně. Je to tvoje vina, že tě postřelil.“

„Technicky vzato je to chyba toho upíra. A pořád budu radši postřelená, než abych poslouchala Lucovy kecy, že jsem nechala postřelit tebe.“

Ethan jenom zamručel. Byl tak úžasný, když se přepnul do svého ultra-alfovského mistrovského modu, s těmi svými blond vlasy, zelenýma očima a lehce vražedným výrazem v obličeji.

Zamračila jsem se. „Myslím, že mi z té ztráty krve začíná hrabat.“

„No, ani já jsem si tenhle večer nepředstavoval takhle.“ Když měl hotový obvaz, sedl si na bobek a odhrnul mi vlasy z tváře. „Mohla by ses pokusit nenechat do sebe střílet? Myslím, že tohle je už potřetí.“

„Počtvrté,“ řekla jsem a sykla, protože mi paží projížděla bolest. „A slibuju, že se budu snažit, aby mě už nikdo nestřelil. Protože to fakticky bolí.“

Naklonil se ke mně a něžně mě políbil na rty. „Dej si pohov, moje statečná Ochránkyně.“

Statečná… a mírně proděravělá kulkami.

Ethan skočil do obchodu na rohu pro vodu a aspirin a obojí mi podal jako zkušená zdravotní sestra.

Počkali jsme, až se mi přestane točit hlava, pak jsme se vydali zpátky k uličce. Mallory a Catcher stáli vedle loupajícího se pilíře podpírajícího koleje a zírali na tělo. Na chodníku se už začali shlukovat lidé a snažili se zahlédnout muže ležícího na zemi.

Když Catcher uviděl moji ovázanou paži, přimhouřil oči. „Co se ti to kčertu stalo?“

„Upír, trans-am, bouchačka.“

„On tě postřelil?“ zeptala se Mallory s hrůzou v obličeji.

„Jo, proto zmiňuju tu bouchačku. A jsem v pohodě. Sestřička Sullivanová mi to ošetřila.“ Sestřička Darth Sullivanová, pomyslela jsem si a napadlo mě, jestli mi tu ruku zaškrtil tak, že mi do ní přestane proudit krev. V tuhle chvíli jsem se ale necítila dostatečně ve formě na to, abych házela drzé vtípky, a tak jsem si to nechala pro sebe.

„A tobě není nic?“ zeptala jsem se jí.

Ukázala mi odřený loket. „Odřenina, jinak dobrý. Člověku se nestává každý den, aby dostal loktem od vraha.“

„Zdrhnul?“ zeptal se Catcher.

„Proto zmínila ten trans-am,“ řekl Ethan. „Můžu ten auťák popsat, ale neměl poznávací značky, takže se nebude čeho chytit. A navíc jsme mu moc neviděli do tváře. Muž, běloch, asi šest stop vysoký. Tmavé vlasy, husté vousy.“

Mallory si musela všimnout mého utrápeného výrazu. „Víš určitě, že budeš v pořádku?“ zeptala se.

„Já jsem v pohodě,“ ujistila jsem ji. Nebo budu, jakmile se mi paže začne hojit. Bolest už se změnila z ostře bodavé v tupě tepající.

Obrátili jsme pozornost k muži na zemi.

Kožoměnci si dokážou zahojit zranění, pokud na sebe na chvíli vezmou svoji zvířecí formu. Pokud jsou schopni proměny. Hádala jsem, že oběť tohle už nezvládla.

„Nebyl tu dlouho, než jste odešli,“ řekl Catcher. „Byl ještě teplý.“

„Cítila jsem nějakou magii,“ poznamenala Mallory s pohledem upřeným na něj. „Nevím, o co šlo, ale něco tady bylo.“

Nezůstaly tu žádné vnější stopy po magii – jenom kožoměnec a upír. Ethan se na ni tázavě díval. „Už jsi někdy předtím něco takového cítila?“

Zakroutila hlavou a vydechla přes našpulené rty. „Ne. Nikdy. A musím říct, že mě to trochu děsí. Nejsem si jistá, jestli chci být někým, kdo najednou dokáže vycítit smrt.“ Položila si ruku na prsa a ústa se jí zkroutila do vyděšeného kroužku. „Ó, bože, co když jsem nová Smrtka?“

„Nejsi nová Smrtka,“ řekla jsem. „A ne že bych to chtěla dělat ještě horší, ale na planetě je spousta lidí a já jsem si jistá, že někdo umírá prostě pořád. Cítíš ještě někoho dalšího?“

Mallory zamrkala. „No, vlastně ne, když o tom tak mluvíš. Což je docela úleva.“

„Takže jsi to cítila díky fyzické blízkosti toho kožoměnce,“ řekl Ethan, „nebo je to magie.“ Ukázal na Catchera. „Ty jsi něco cítil?“

Catcher zakroutil hlavou. „Ne. Ale ona je v tomhle ohledu citlivější než já. S čímž já nemám problém. Volali jsme Chuckovi,“ dodal.

Můj dědeček Chuck Merit byl ombudsman pro chicagské nadpřirozené, člověk, který fungoval jako zprostředkovatel mezi chicagskou policií a magickými obyvateli tohoto města. Catcher byl jeden z jeho zaměstnanců, stejně jako Jeff Christopher, technicky zdatný kožoměnec a většinou i etický hacker.

„Taky jsme zavolali Gabrielovi,“ dodal Catcher. „Vzato kolem a kolem nám to připadalo jako nejlepší řešení.“

Ethan kývl. Gabriel Keene byl apexem Severoamerické centrální smečky kožoměnců. Tento kožoměnec se vyskytoval na jeho teritoriu, tím pádem patřil s největší pravděpodobností ke Gabrielovým lidem.

Catcher, jako by vycítil, nad čím přemýšlím, si Mallory přitáhl blíž a ochranitelsky ji objal. Ona se ale z Gabrielovy strany neměla čeho bát. Přece se jí ujal, když se zbavovala závislosti na černé magii, která ji málem zničila, dal jí střechu nad hlavou a postaral se i o její nový magický výcvik.

Z čarodějů a kožoměnců se také stali spojenci. A teď nějaký upír ohrozí vztahy smečky s námi všemi.

Ráda bych se porozhlédla v té uličce, řekla jsem Ethanovi telepaticky. Co kdybys tady s nimi zůstal? Ohlédla jsem se na neustále se rozrůstající dav čumilů. Čím míň lidí se tu bude motat kolem důkazů, které tu můžou být, tím líp.

Dobrý nápad, pokývl Ethan, vytáhl z kapsy černou kapesní baterku a podal mi ji. Nebyla to sice baterka s logem Cubs, ale bude stačit.

„Jdu něco prověřit,“ řekla jsem Mallory a Catcherovi. Když kývli, rozsvítila jsem baterku a vyrazila do tmavé uličky.

Pomalu jsem postupovala vpřed a jezdila malým, ale silným kuželem světla po zemi sem a tam. Většina uličky byla dlážděná, až na malý pruh za řadou městských domů. Jejich zadní dveře vedly na malý trávník, kde bylo místa tak akorát na grilovačku a venčení domácích mazlíčků.

Na flekatém a popraskaném betonu se válelo obvyklé haraburdí: odhozené papíry, žvýkačky, prázdné plastové lahve. O kus dál byla auta vmáčknutá do parkovacích míst tak úzkých, že se tam mohl vcucnout jen automobilový génius. Na tmavozeleném stojanu upevněném v zemi byla zamčená kola a nad neodbytným pachem smrti se linul smrad piva a smaženého jídla.

Na hranatých betonových podstavcích stály železniční pilíře. Kužel světla z mé baterky po jednom z nich přejel a zavadil o něco, co jsem na první pohled považovala za graffiti. Jenže na nasprejovaných nápisech bývá obvykle jenom pár písmen, zatímco tady se zdálo, že jich je mnohem víc.

Zastavila jsem se a posvítila tam znova baterkou.

Celý podstavec, který měřil na výšku i na šířku asi sedmdesát centimetrů, byl pokrytý řádkami černých znaků. Byla to jedna řada za druhou. Většina z nich byly symboly – kroužky, trojúhelníky a čtverce, jimiž procházely různé čáry, a další značky, třeba půlkroužky, šipky a čtverečky. Některé z nich vypadaly jako malé hieroglyfy, tu byl drak, tady maličká kostra, vše nakreslené s obzvláštní pečlivostí.

Bzučely slabou, jakoby kovovou magií, čímž se vysvětlovala ta pečlivost – nebo naopak. Nerozpoznala jsem, co je to za druh magie; působila na mě však ostřeji a kovověji než všechny, s nimiž jsem se doposud setkala, a také ostře kontrastovala se zemitým pachem kožoměnců.

Magické symboly dvacet stop od místa, kde zemřel kožoměnec. To nemohla být souhra náhod.

Klekla jsem si a posvítila na podstavec. Věděla jsem, co je to zač. Byly to alchymistické symboly, znaky, které měly alchymistům sloužit k přeměně olova ve zlato nebo k výrobě kamene mudrců, který by jim dal nesmrtelnost. Na postgraduálu jsem studovala středověkou literaturu. Nezaměřovala jsem se sice vysloveně na magické texty, ale tu a tam se objevily v nějakém rukopise nebo na pozlacených margináliích v nějakém pečlivě opsaném textu.

Přesto jsem je nedokázala nijak rozluštit, ač jsem poznala, co je to za znaky. To byl úkol pro lidi, kteří jsou do hloubky znalí magických jazyků. Catcher nebo Mallory, možná taky Paige. Byla to čarodějka, formálně archivářka Řádu a v současnosti také přítelkyně Knihovníka Cadoganského Domu.

Zkoumala jsem zbytek podstavce a paprsek přejel po něčem na zemi – po kapkách krve. Byla tu prolita krev a nebylo jí málo. Ale proč? Souviselo to s upírem? S těmi značkami?

Něco mám, řekla jsem Ethanovi a čekala jsem, až ke mně s Mallory přijdou blíž. Catcher zůstal u mrtvého kožoměnce.

Posvítila jsem na podstavec, aby si ty značky mohli prohlédnout, a pak jsem namířila kužel světla na krev na zemi.

„Útok se částečně odehrál tady,“ řekl Ethan. „A ty symboly?“

„Mně připadají jako alchymistické značky,“ odpověděla jsem.

Mallory přejížděla pohledem sem a tam po řádkách. „Souhlas. Jsou to symboly alchymistických živlů, sdružené do rovnice. Proto jsou v řadách.“

„Počkat,“ zarazil ji Ethan. „Tou alchymií myslíš věci jako proměnu olova ve zlato?“

„To je ta nejznámější transmutace,“ řekla Mallory a s rukama v bok se sehnula vedle něj, zatímco zkoumala zblízka magii. „Ale lidi s tímhle zkoušejí všechno možné. Léčitelství, komunikaci se spirituálními říšemi, vyvažování elementů, destilaci různých substancí až na jejich základní esenci.“

Ethan se zamračil a opět se podíval na podstavec. „K čemu tedy mají sloužit tyhle?“

„Když jsem skládala zkoušky, musela jsem studovat i alchymii. Ale nepoužívala jsem ji,“ dodala rychle, jako by nám chtěla připomenout, že ke své černé magii tenkrát nepoužila všechny magické Klíče, které existují. Ačkoli jich jistě i tak použila dost. „Taky jsem hodně sledovala Fullmetal Alchemist. Dost kvalitní seriál, to vám teda povím.“

„Ony existují televizní seriály o alchymii?“ zeptal se Ethan.

„Je to anime.“

Ethan se dál tvářil nechápavě.

„Nech to bejt,“ mávla rukou. „Pak si někdy dáme filmový maraton. Teď k věci.“ Ukázala na jeden ze symbolů, kruh s tečkou uprostřed. „Tohle je slunce. A tohle je Býk,“ dodala a ukázala na malý kroužek nahoře s půlkroužkem naznačujícím rohy. „To vypadá na Meritino astrologické znamení. Asi to s tebou nesouvisí,“ řekla a podívala se na mě. „Je to jenom část rovnice, která se vztahuje k postavení hvězd. Je to jedna z věcí, díky které, alespoň v teoretické rovině, alchymie funguje.“ Dala si ruce v bok. „Jestli chceme vědět, proč to tu je, musíme přeložit všechny symboly a přijít na to, co znamenají dohromady, v kontextu.“

Vrátily jsme se za Catcherem a Mallory mu vyložila, co jsme viděli.

„Jak moc se alchymie shoduje s Klíči?“ zeptala jsem se jich. Klíče byly základní stavební kameny magie, minimálně v Catcherově specifické filozofii.

„Je to jenom odlišný přístup k energii, k moci.“ Pokrčil rameny. „Dalo by se říct, že je to jiný jazyk, než jakým mluvím já, ale pořád je to jazyk.“

Mallory se na něj podívala a kývla. „S pravidly, jakými se řídí každý jiný jazyk.“

„Takže kdo je sem napsal?“ zeptal se Ethan. „A proč jsou blízko místa, kde upír usmrtil kožoměnce?“

Mallory pohlédla na Catchera. „Já neznám nikoho, kdo praktikuje alchymii, ani skrze ČBH.“ Čarodějové bez hranic byla organizace, kterou Mallory založila, aby pomohla čarodějnickým nováčkům na Středozápadě. Jí samotné se žádné takové pomoci nedostalo, když se poprvé dověděla, že vládne magií – ale určitě by jí tenkrát nějaká pomocná ruka přišla vhod.

„Musel by to být čaroděj, že ano?“ zeptala jsem se. Všichni se ohlédli na betonový podstavec. Ostatně jsme ale čaroděje hledali. Pokud nám bylo známo, tohle nebyl druh magie, do jaké by Adrien Reed fušoval, a nebylo nic, co by ho s touto magií spojovalo. Tím pádem šlo o jiného čaroděje, dalšího potenciálního nepřítele, a tento měl prsty ve smrti kožoměnce.

„Ano,“ řekla Mallory. „Tohle by mohl udělat čaroděj.“

„Je to černá magie?“

Otevřela pusu, ale zase ji zavřela. „Už jsem ti chtěla dát nějakou otřepanou odpověď. Rychlé ne, aby se všichni cítili líp.“ Ohlédla se na podstavec a přemýšlela. „Jo. Nějaká černota tam je. Což vzhledem k prolité krvi a vraždě není asi žádné velké překvapení. I kdyby nebyla na vině magie, tak to určitě nějak souvisí. Mě to ale neovlivní,“ dodala. „Černá magie ovlivňuje původce a příjemce. Já tohle neudělala a není důvod si myslet, že to na nás bude mít nějaký vliv. Takže o mě si nemusíte dělat starosti.“

„My si neděláme starosti,“ řekl Ethan a jistota v jeho hlase způsobila, že se Mallory trochu uklidnila.

„Dobře,“ kývla. „Tak dobře.“

To první řekla pro nás; já jsem si ale byla dost jistá, že to druhé řekla především sama pro sebe.

„Takže tu máme upíra, kožoměnce a čaroděje,“ řekl Catcher. „A kožoměnec skončí mrtvý.“

„UKČ,“ řekla Mallory, což byla zkratka pro „hru“, kterou dříve vymyslela. „A první kolo je nenahraditelná ztráta.“

Kapitola 3

Červený praporek

Za několik minut se objevil dědeček azastavil ukraje silnice se svou bílou služební dodávkou. Měl na sobě flanelku skrátkým rukávem, kapsáče aboty stlustou podrážkou. Pořád ještě chodil oholi, kterou potřeboval od té doby, co zůstal uvězněný vhořícím domě, který zapálili rebelové bojující proti upírům, ale běhal sní docela čiperně.

Jeff Christopher, hnědovlasý hubený dlouhán, vylezl zmísta pro spolujezdce ačekal, až dá dědeček instrukce policistům, kteří přijeli za ním ve dvou policejních autech. Když dědeček kolegům sdělil, co potřeboval, vykročil k nám. Policisté se poté hned otočili k davu čumilů a utvořili tak konečně plánovanou barikádu.

„Merit, Ethane,“ pozdravil nás děda, než kývl ina Mallory aCatchera. Tvářil se vážně atrochu soucitně, což umuže, který přicházel tak často do kontaktu snadpřirozeným zločinem, nebylo nic neobvyklého.

„Omlouvám se, že to trvalo tak dlouho,“ řekl děda. „Na Lake Shore Drive byla nehoda. Provoz se tam vleče hlemýždím tempem.“

VChicagu běžná věc.

„Mrzí nás, že jsi musel jet takový kus,“ řekla jsem. Dědečkova kancelář byla na Jižní straně města, kam se přestěhovala ze sklepa jeho domu poté, co mu tam buřiči hodili zápalnou lahev.

Dědeček se rozhlédl. „Mluvili jste sGabrielem?“

„Měl by tu každou chvíli být,“ přikývl Catcher.

Ataky že ano. Právě se ozvalo rytmické hřmění motorek, jak kožoměnci vjížděli do uličky. Dneska jich přijelo sedm anechali své mašiny zchromu ačerné kůže stát vřadě podél dědovy dodávky.

Zjejich příjezdu jsem znervózněla – ne proto, že bych se bála kožoměnců, ale proto, že mi bylo líto, co se tady stalo, ataky jsem věděla, že někteří budou vinit upíry bez rozdílu, včetně nás. Nebylo tomu tak dlouho, co jsme byli vColoradu asledovali, jak vře nevraživost mezi kožoměnci aupíry.

Ethan se ke mně natáhl apoložil mi ruku na bedra jako ujištění, že je tady pro mě. Okolnosti změnit nemohl – smrt, vražda, hořká magie –, ale mohl mi aspoň připomenout, že jim nebudu čelit sama.

Vepředu jel Gabriel se svou impozantní postavou na dlouhém chopperu sširokými řídítky akaždý kousek chromu byl naleštěný jako dokonalé zrcadlo. Zastavil pár metrů od nás, sundal si helmu aprohrábl si rukou hřívu zlatohnědých divokých vlasů, které mu sahaly po ramena. Oči měl stejně žlutohnědé jako vlasy, široká ramena pod přiléhavým černým tričkem svýstřihem do Vaktomu džíny ačerné kožené boty, jež budily respekt. Pověsil helmu na blyštivá řídítka, přehodil silné stehno přes zadek motorky avyrazil knám, následován svou jedinou sestrou Fallon.

Byla to Jeffova přítelkyně, drobná žena opřekvapivé síle, svřelýma očima adlouhými vlnitými vlasy ve stejně měňavých odstínech jako její bratr. Přijela na motorce hned za ním, měla na sobě sukni, vysoké boty apunčochy apod koženým topem skrátkým rukávem amnoha sámky azipy měla šedivé tílko.

Ostatní kožoměnci byli muži se širokými rameny, samé kožené oblečení avšeobecně nepřístupné výrazy.

Gabriel kývl na mého dědu ana Jeffa apak se podíval na Ethana.

„Sullivane,“ řekl apodíval se na mě. „Kotě. Je to jeden znašich?“

„Nevíme, jestli patří ke smečce,“ odpověděl Ethan. „Je to ale určitě kožoměnec, takže jsme nechali na vás, abyste to určili.“

Šli jsme sním kmrtvému aGabriel si kněmu sedl na bobek apři tom pohybu mu zavrzaly kožené boty. Slokty opřenými okolena apropletenými prsty si pomalu aopatrně prohlédl tělo, až se jeho pohled nakonec zastavil na rankách na hrdle.

Jeho mlčení bylo napjaté ajá ho vnímala ijako výhrůžné.

„Jmenoval se Caleb Franklin,“ řekl Gabe. „Byl to člen smečky – voják. Kožoměnec, který pomáhal udržovat pořádek vteritoriu. Byl spřažený sDamienem.“

Damien Garza byl vysoký, tmavý apohledný kožoměnec sklidnou osobností, suchým humorem avýjimečným uměním připravovat omelety.

Gabriel vstal. „Jenže Caleb už není členem smečky. Odtrhl se od nás.“

Ethan povytáhl obočí. „Opustil smečku dobrovolně?“

„Ano.“

„Aproč?“ zeptal se Ethan.

„Chtěl víc svobody.“

Jelikož smečka byla celá osvobodě – otevřená silnice, souznění spřírodou, dobré jídlo adobré pití –, říkala jsem si, že nám asi neříká celý příběh. Ethanův pohled také vypovídal otom, že tohle nezbaštil. Tohle ale nebylo příhodné místo ktomu, abychom vyslýchali apexe smečky.

„Aten upír?“ zeptal se Gabriel.

„Snažili jsme se ho chytit, ale utekl nám.“

Gabriel kývl avtom si všiml mojí ovázané ruky. „Atys to přitom schytala.“

„Bouchačka zokénka otřískaného trans-amu. Takový auťák vám asi není odnikud povědomý?“

Zakroutil hlavou apodíval se na Fallon. Ta taky zakroutila hlavou.

„Tohle provedl na relativně veřejném místě,“ poznamenal děda, „ale stejně uháněl jako oživot.“

„Našli jsme ještě něco,“ řekla jsem aukázala do uličky.

Šli jsme kpodstavci – jeden člověk, dva upíři, tři kožoměnci adva čarodějové, všichni bezmocní tváří vtvář smrti.

Fallon, Gabriel amůj děda si ten podstavec důkladně prohlíželi.

„Alchymie,“ konstatoval děda.

„Takže to už se shodli dva Meriti,“ řekl Catcher. „Dál jsme se zatím nedostali. Umíme rozluštit jednotlivé symboly, nevíme ale, co znamenají vkontextu.“ Pohlédl na Gabriela. „Tobě to něco říká?“

Gabe zakroutil hlavou. „Cítím magii, ale nepoznávám ji.“

„Je divná, že ano?“ Všechny oči se stočily ke mně. „Myslím tím, že zavání něčím divným. Ostrým.“

„Kovovým,“ přikývla Mallory. „Taková je povaha alchymie.“

„Adalší věc,“ řekl Catcher. „Mallory něco cítila. Nějaký druh magie.“

Teď se pohledy stočily pro změnu kní.

„Podle toho jsem ho našla,“ řekla Gabrielovi. „Cítila jsem – nevím, jak to jinak popsat – něco jako magický puls. Pak jsme ho hledali, až jsme ho našli.“

Gabriel kní naklonil hlavu. „Anikdy předtím jsi nic takového necítila?“

„Ne,“ řekla. „Abůh ví, že jsem svého času potkávala opravdu hodně zlé magie.“

Natáhla jsem se kní astiskla jí ruku. Byla trochu lepkavá. Pevně mě sevřela anepustila.

Jeff aCatcher si ty symboly nafotili. Když jsme se vraceli ktělu, byla moje ruka stále ještě propletená sMalloryinou. Mezitím slezli zmotorek další tři kožoměnci arozestavěli se kolem těla, jako by ho chránili.

„Dneska vnoci ho budeme chtít odvézt domů,“ řekl Gabriel.

„Víte dobře, že to není možné.“ Dědeček to řekl sice zdvořile, ale zároveň nesmlouvavě. „Určitě ho předáme rodině, ale nejdřív je nutné provést pitvu.“

„My jsme jeho rodina,“ řekl Gabriel nakvašeně. „Nebo aspoň to nejbližší, co může rodině být. Smečce je jedno, co Cook County opříčině úmrtí sdělí. Zvláště když je příčina jeho smrti známá každému, kdo má mozek vhlavě.“

„Gabrieli,“ řekl Ethan azaznělo ztoho varování.

„Nezačínej si se mnou, Sullivane.“ Ve vzduchu se vzedmula peprná, nebezpečná magie. „Možná mi nepatřil, když byl ještě naživu, ale teď je můj.“

On aEthan byli sice přátelé akolegové, ale také to byli vůdci lidí, které museli chránit, aměli hodně malou toleranci vůči těm, kdo se jim vzepřeli.

„Aty si hlídej tón, Keene. Chápu, že se tvým lidem stala tragédie, ale my nejsme vaši nepřátelé. Avy nejste imunní vůči pravidlům města, kde žijete.“

Gabriel zavrčel, oči mu zazářily příslibem zlosti, boje aakce. „Nějaký upír zabil jednoho zmých lidí.“

Ethan, ve kterém to taky pořádně vřelo, udělal krok dopředu. „Nebyl to nikdo zmých upírů.“

Napadlo mě, že bych se mezi ně vmáčkla ažádala, aby šli od sebe auklidnili se. Nechtěla jsem se ale mezi ně plést anamíchnout Ethana.

Kromě toho to nebylo poprvé, kdy se málem poprali; možná, že kdyby jeden druhému pořádně nabančili, pročistilo by to vzduch.

Fallon se očividně rozhodla, že tomu zabrání. Nacpala se mezi ně. Oba se nad ní tyčili odobrých dvacet třicet centimetrů.

„Přestaňte se chovat jako kreténi,“ řekla tichým, ale nesmlouvavým hlasem. „Už tak jsme tu ztropili dost velkou scénu, anavíc se musíme vyrovnat stouhle tragédií. Chcete si dát přes čumák? Tak jo, ale někde, kde vás neuvidí lidi amy nebudeme ztrácet čas tím, že na vás budeme čučet.“

Kousla jsem se do tváře, protože se mi chtělo usmát, akdyž jsem se podívala na Jeffa, viděla jsem, že mu oči září obdivem apýchou.

Gabriel nezměnil pozici. Ramena měl vysoko aztuhlá, prsa vypnutá vpřed, ruce sbalené do pěstí, celé jeho tělo jasně vypovídalo otom, že vsobě jen tak tak dusí hroznou zlost. Sklouzl pohledem ksestře aprobodl ji pohledem, znějž bych znervózněla, kdyby byl určen mně.

Ovšem Fallon Keenová jenom zakoulela očima. „Tenhle pohled na mě neplatí už od sedmi let.“ Ukázala prstem – snehtem nalakovaným matnou námořnickou modří – nejdřív na Gabriela, pak na Ethana. „Přestaňte – už – blbnout.“

Pak se Fallon otočila na podpatku avrátila se kostatním kožoměncům, kterým něco pošeptala. Zdálo se, že se uvolnili, ale pořád viseli očima na svém alfovi ina druhém alfovi, na nějž Gabriel shlížel.

„Podělaná vražda,“ řekl Gabriel azase si rukou prohrábl vlasy. „Promarněný život, promrhaná energie.“

„Vtom se shodneme,“ kývl Ethan. „Amožná má Fallon pravdu. Že bychom už další čas marnit neměli.“

Gabriel napůl zamručel, napůl zavrčel. „Jestli toho upíra najdu první já, bude patřit mně.“

Ethan chvíli mlčel anepochybně zvažoval, jaká strategie bude pro něj nejlepší a jak tohle nejlépe uhrát. Nepatřil ktěm, kdo by chtěl něco vytěžit zvraždy, málokdy však udělal nějaký krok, aniž by si ho pořádně promyslel.

„Tak dobře,“ řekl nakonec. „Ale než sním naložíte tak, jak uvážíte za vhodné, žádáme, abychom měli možnost ho vyslechnout.“

„Ato proč?“

„Protože zabil kožoměnce apokusil se zabít Merit. To mi jako důvod bohatě stačí.“

Gabriel otom mlčky uvažoval. „Zbytek tvých lidí bude taky takhle benevolentní, pokud jde oosud toho upíra? Co na to ostatní Mistři?“

Ethan zvážněl. Měl Scotta Greye, Mistra Domu Greyů, rád, aMorgana Greera, Mistra Navarrů, toleroval. „Jestli má tuhle prasárnu na svědomí některý zjejich upírů, myslím, že si ho budou chtít potrestat sami. To už si snimi budeš muset vyříkat sám. Není ale důvod se domnívat, že to byl někdo od Navarrů nebo Greyů. Jsem vChicagu už dlouho, ale na tom chlapovi mi nebylo nic povědomého.“

Gabriel se podíval na dědečka. „Budeme ho muset oplakat.“

Děda kývl. „Jestli to chcete udělat tady, dáme vám prostor. Musíme vás ale požádat, abyste se ho pokud možno nedotýkali.“

Gabriel vypadal, že se mu ta odpověď moc nelíbí, ale nehádal se. „Tak nám dejte prostor,“ řekl ajeho lidé, jako by plnili nějaký nevyřčený rozkaz, obestoupili Calebovo tělo.

Ethan mi položil ruku na záda ašli jsme zpátky na hlavní ulici.

Otevřela jsem oči, ohlédla jsem se apodívala se Gabrielovi do očí.

***