Obsah

HUDEBNÍ PLAYLIST

Volání temnoty

V mlze

Na scestí

Vítej doma

Seznam se s ďáblem

Kluci z Hollow Heights

Děti stínů

Aplikovaná alistatika

Pikové eso

Setkání v lese

Budeme si hrát?

Práskači si to odskáčou

Trefa do černého

Zlá předtucha

Zlo přichází

Pozor, kouše

Mezi vlnami

Terapie

U Tilly

Teritoriální predátor

Ocejchovaná

Rodokmen

Půjdeš se mnou na ples?

Mistr kasař

Co se stane ve tmě

Zůstaň ve stínech

Bůh pomsty

Najdi mě

Pouť

Soudný den

Zúčtování

Veselé Vánoce

Obal mě

Od zlodějky ke žháři

PODĚKOVÁNÍ

O MONTY JAY

The Lies We Steal

Copyright © 2021 by Monty Jay

All rights reserved.

This edition is published by arrangement

with The Seymour Agency, LLC.

České vydání © Bourdon, 2026

Překlad © Alžběta Komrsková, 2026

Návrh obálky © Miroslav Hašek

Zpracování obálky © Jiří Dvorský

ISBN tištěné verze: 978-80-7611-375-6

ISBN e-knihy: 978-80-7611-380-0 (epub)

ISBN e-knihy: 978-80-7611-438-8 (pdf)

ISBN e-knihy: 978-80-7611-439-5 (mobi)

Těm, kteří milují

temnotu a vše, co v ní číhá.

A Stephenu Kingovi;

díky vám jsem já.

VAROVÁNÍ

Tato kniha je temná romance a obsahuje prvky, které mo hou být pro některé čtenáře znepokojivé.

Kniha obsahuje mimo jiné:

Explicitně popsané sexuální scény, násilí, sebepoškozovaní, sexuální napadení, týrání zvířat, nekonsensuální sexuální jednání, sporný souhlas, šikanu, obchodování s lidmi, zneužívání dětí, zmínky o sebevraždě a sebevražedných myšlenkách, únos, sexuální vykořisťování, mučení a krev.

HUDEBNÍ PLAYLIST

Beyond the Pines – Thrice

Baby – Bishop Briggs

37 Stitches – Drowning Pool

Chalk Outline – Three Days Grace

It Was a Sin – The Revivalists

Control – Halsey

In Chains – Shaman’s Harvest

Into the Fire – Asking Alexandria

Happy Song – Bring Me the Horizon

Skeleton Key – Love Inks

Help – Papa Roach

Killer – Valerie Broussard

Black Honey – Thrice

VOLÁNÍ TEMNOTY

Alistair

Vždycky jsem věděl, že mi je souzeno stát se černou ovcí rodiny. Narodil jsem se s nenasytným hladem po násilí a bolest je to jediné, co ho dokáže utišit.

Moje rodina se měla poučit a varovat ostatní před dětmi, které vyrůstají beze světla. Když o něj přijdou, temnota se nestane jen jejich součástí, ale samy se v ni promění.

Zasadím pravý hák a cítím, jak mému soupeři praská nos. Ten vytáhlý pitomec, který si myslel, že je dobrý nápad vyzvat mě na souboj, s heknutím padá k zemi.

Podle oficiálních pravidel smíšených bojových umění bych se v tuto chvíli měl zastavit, ale naštěstí pro mě tady nic takového neplatí.

Tohle je Hřbitov, opuštěná závodní dráha na okraji města, kam se sjíždí místní mládež hledat průšvihy. Nelegální závody, rvačky, drogy, polonahé holky. Rajská zahrada pro rozmazlené děti pracháčů. Bitky se odehrávají na trávníku uprostřed popraskaného oválu, zatímco kolem burácí motory a kluci mezi sebou soutěží, komu tatínek koupil rychlejší stroj.

Na Hřbitov se chodí pro nakládačku. Obzvlášť když stojíte proti mně.

Přišpendlím svého soupeře k zemi, koleno mu zarazím do břicha tak tvrdě, až ucítím, jak se mu přesouvají orgány. Sázím do jeho nateklého obličeje jednu ránu za druhou.

Někdo mě popadne za ramena a snaží se mě od něj odtrhnout, ale jen zaryju koleno ještě hlouběji a dál do něj bez slitování buším.

Proč bych se měl držet zpátky, když byl tak hloupý a vyzval mě na souboj?

Každý svého štěstí strůjce.

Srdce mi zběsile tepe do žeber a tepání krve v mých uších se mísí s křikem diváků a burácením motorů.

Do hajzlu, dal bych cokoliv za to, abych se takhle mohl cítit každej zatracenej den svýho života.

Zasadím další pravý hák a prsten s mými iniciálami se mu otiskne do tváře.

Kůže se nad písmeny A. C. roztrhne a na hrudník mi vystříkne krev. Karmínová tekutina rozdmýchá plameny v mém nitru a z hrdla se mi vydere nelidské zavytí. Není to však krev, po čem toužím. Chci vidět, jak trpí. Potřebuju vědět, že ho k autu odtáhnou a doma se sotva doplazí do postele, ze které kvůli podlitinám týden nevyleze.

Při té představě se slastně zachvěju.

Je to moje veřejné tajemství.

Vztek mě neopouští. Nikdy.

„Proboha, Caldwelle, slez z něj! Už má dost, kámo!“ zazvoní mi v uších něčí hlas, ale zasadím ještě jednu ránu a setřesu ruce, které se po mně sápou.

Diváci sborově jásají nad brutalitou, které právě byli svědky. Morbidní zvědavost jim nedovoluje odvrátit zrak od tragédie, která se jim odehrává přímo před očima. Uvnitř jsou stejní jako já, závislí na krutosti. Jen nemají koule si to přiznat.

Zbabělce nenávidím a v tomhle zatraceným městě jsou zbabělí úplně všichni.

Za maskami se skrývají zrůdy třesoucí se strachy, aby někdo nezahlédl kostlivce, kterých mají plné skříně. Jenže v Ponderosa Springs se nic neutají. Ne nadlouho.

To vím lépe než kdokoliv jiný.

Když vstanu, před očima se mi dělají rudé mžitky. Odplivnu si a sliny dopadnou přímo vedle mého sténajícího soupeře. Má štěstí, že ze sebe dostane vůbec nějaký zvuk, a ještě větší, že není mrtvý.

Až na soupeřovu krev na rukou a hrudi na sobě nemám ani škrábnutí, což mě skoro ještě víc rozzuří. Nic už pro mě není výzva. Když zatnu zuby a otočím se, dav se přede mnou rozestoupí jako Rudé moře a uvolní mi cestu k východu.

„Peníze ze sázek.“ Jeden ze starších chlapíků, kteří mají tohle šílenství na povel, mi přitiskne na hruď zmuchlané bankovky. Sklopím k nim zrak a pak pohlédnu zpátky na něj.

„Nechte si to,“ zabručím.

Ty peníze nechci ani nepotřebuju. Pro mě za mě si je může nechat, pro prachy to nedělám. Rvu se, protože jinak bych někoho zabil.

Rychle se sehnu pro koženou bundu a obleču si ji. Tričko leží někde v rozbahněné trávě, ale nenamáhám se ho hledat.

Cestou k autu popadnu dech. Přestože rvačka nestála za nic, aspoň částečně jsem si vybil vztek, takže se dnes v noci vyspím. Teď se toho děje tolik, že si nemůžu dovolit být nevyspalý.

Otočím klíčkem v zapalování a z reproduktorů zaduní hudba, která mi okamžitě rozproudí krev. Levou rukou sevřu volant tak pevně, až mi pod vrstvou zaschlé krve zbělají klouby. Bolest, která v nich tepe, je skoro příjemná.

Zařadím rychlost a vyrazím k domu svých rodičů. Přes dva a půl tisíce čtverečních metrů, devět ložnic, deset pokojů pro hosty, sedm koupelen a více než deset a půl hektaru pozemků, a přesto je moje rodina pořád příliš blízko. Sevřu volant pevněji. Příští měsíc jsem měl sedět v letadle na východní pobřeží a od rodiny mě měla dělit celá země.

Místo toho tady budu trčet přinejmenším další rok, abych pronásledoval ducha.

Strhnu volant doprava a sjedu na dlážděnou příjezdovou cestu. Lemují ji vysoké stromy a protíná ji kovová brána, kterou otevřu stisknutím tlačítka na dálkovém ovládání.

Objedu kýčovitou fontánu z mramoru a vklouznu na své parkovací místo. Žádné další auto tu nestojí, což znamená, že nikdo není doma. Nic se tím však nemění; i kdyby tu byli, jsem pro ně neviditelný.

Vždycky jsem byl.

Zatímco kráčím ke dveřím, mlhu na zlomek vteřiny ozáří blesk, který pročísl oblohu, a vzápětí zahřmí, až se mi otřese zem pod nohama. Naťukám do klávesnice u dveří kód a vejdu dovnitř.

Když jsou rodiče a bratr doma, všechna okna září a světlo je vidět i skrz stromy u silnice. Pořádají okázalé večírky kvůli každé prkotině; rodinné večeře, na které mě nikdy nezvou. Když odjedou, jsem tu jen já a tma.

Vydám se do kuchyně a tichým domem se rozléhají mé kroky. Otočím kohoutkem a opláchnu si oteklé ruce pod proudem vlažné vody. Krev mizí v odtoku, ale částečně už mi zaschla mezi prsty.

V domě by mělo panovat hrobové ticho, jako vždycky, když jsem tu sám, ale když napnu uši, zaslechnu známé cvaknutí zapalovače a syknutí plamene.

„Snažíš se mě vyděsit?“ zeptám se nahlas.

Pak si pomalu osuším ruce a nahlédnu do potemnělého salonku. Rookovu tvář osvětluje plamínek zapalovače, kterým otáčí v prstech. Všimnu si zápalky, jejíž červená hlavička mu čouhá z koutku úst. Sedí v koženém křesle a s rukama na područkách mě pozoruje ze tmy.

„Kdybych tě chtěl vyděsit, neslyšel bys mě,“ opáčí.

Dojdu ke křeslu naproti němu a zatáhnu za šňůrku lampy, která zalije místnost jantarovým světlem. Jakmile se zabořím do zatuchlého čalounění a položím si ruce na kolena, zaslechnu za sebou kroky. Ani se neobtěžuju ohlížet se přes rameno.

„Thatchi,“ pozdravím, když mě mine jeho stín a usadí se do křesla po naší levici.

Měří metr devadesát, takže je z nás nejvyšší. Ne že by tu výšku potřeboval, aby naháněl strach.

Opře si kotník o koleno. „Ukájel ses při nakládačce nějakýmu nebožákovi, Ali?“

Zaskřípu zuby. Ten arogantní zmetek moc dobře ví, jak tu přezdívku nenávidím. Ví to od chvíle, kdy jsme se spřátelili, ale nebyl by to on, kdyby se pořád nesnažil někoho vytočit.

Thatcherovi odjakživa koloval v žilách led, zatímco mně oheň.

„Vážně chceš probírat, nad čím se ukájíme, Thatchere?“ povytáhnu obočí a přejedu pohledem jeho oblek od Armaniho. Nad jeho extravagantním šatníkem jsem se přestal pozastavovat už dávno.

„Nechci, abys měl kvůli mně noční můry,“ ušklíbne se a ani já se neubráním úsměšku.

Lhal bych, kdybych tvrdil, že bych klukům občas nechtěl zakroutit krkem. Umíme si navzájem zabrnkat na nervy, ale zabil bych každého, kdo by se jim pokusil ublížit. To je důvod, proč jsem pořád v tomhle zatraceném zapadákově. Jednomu z nás ublížili.

„Kde je Silas?“ zeptám se.

„Spí poprvé po… sakra, ani nevím,“ odpoví Rook.

„Nebuď naivní, Rooku, Silas už dávno nespí. Když usne, vidí ji. Všichni to víme,“ opáčí Thatcher, čímž nám připomene, proč tu jsme.

Stojací hodiny na chodbě odbijí půlnoc a Thatcherova slova visí ve vzduchu. Vztek, který jsem si vybil při rvačce, se začíná plížit zpátky. Jeho plameny mi olizují paty a v ústech cítím měděnou pachuť.

„Když už jsme u toho,“ Rook se předkloní a hodí na stůl krémově bílou složku. Být synem státního zástupce s sebou nese jisté výhody.

Natáhnu se pro ni. „Už ses díval dovnitř?“

Zavrtí hlavou. „Chtěl jsem počkat na vás.“ Nadzvedne se, aby sáhl do zadní kapsy, a vytáhne bílý balíček cigaret. Jednu vysune a prohrábne si dlouhé hnědé vlasy.

„Nevadí?“ zeptá se.

„Pro mě za mě je vykuř všechny,“ prohlásím upřímně. Rook se opře v křesle, vytáhne ze rtů sirku a škrtnutím prstu ji zapálí – trik, který se naučil na letním táboře. Přiloží plamínek k cigaretě, zhluboka potáhne a vydechne oblak kouře.

Od mých šesti let jsou Rook, Thatcher a Silas jediní lidé, na kterých mi záleží. Přísahali jsme si, že se budeme navzájem chránit, i kdyby to znamenalo rozpoutat peklo. Držíme při sobě a všechno ostatní je nám ukradené. Z nás nikdy nemělo vyrůst nic dobrého. Odjakživa jsme křiví a zkažení.

„Všichni víte, co se stane, když se v tom začneme hrabat, že jo?“ zeptá se Thatch. „Budeme mít na rukou krev. A nemyslím tím jen to naše obvyklé řádění po městě. Nebudeme podpalovat kostely ani hrát špinavou hru. Budeme zabíjet.“

Představa, že někomu vezmeme život, by se nám měla příčit, ale vždycky jsme věděli, čeho jsme schopní.

„Můžou si za to sami. Neměli ubližovat někomu, na kom nám záleží.“

Tu noc si pamatuju, jako by to bylo včera. Pamatuju si dům, ve kterém jsme ji našli, drogové doupě, kde si feťáci píchají svoje tekuté zlato a vzduch páchne výkaly a zvratky. Pamatuju si její tělo, zkroucené a bezvládné na špinavé podlaze.

Vypadala jako anděl, který zabloudil do pekla. Nezasloužila si tam umřít. A Silas si nezasloužil ji takhle najít.

Když zavřu oči, pořád slyším jeho křik. Hodiny křičel jako raněné zvíře a bolest se v něm měnila v čirý, nezkrotný běs. Cítili jsme ji všichni.

„Zjistíme, kdo to udělal. Dostaneme ho. Pak bude moct jít dál. Pak se přes to přenese.“

„Kdepak,“ zavrtím hlavou. „Ani když najdeme, co hledáme. Přes něco takového se člověk nikdy nepřenese.“

Otevřu složku. Uvnitř leží bílé papíry. Při pohledu na jméno pacientky vytištěné velkými černými písmeny zatnu zuby. Rosemary Paige Donahueová. Rychle projdu lékařskou zprávu a kolonky ve formuláři. Byla smrt pacientky očekávaná? Ne. Došlo k pokusu o resuscitaci? Ano.

Resuscitovat se ji pokoušel jeden z mých nejlepších kamarádů, dokud jsme ho od ní neodtrhli, pomyslím si.

Na druhé straně formuláře je načrtnutý obrys těla zepředu i zezadu, ale zakroužkovaná místa, která jsem čekal, chybí.

Projdu závěr soudního lékaře a svraštím obočí.

Žádné viditelné známky traumatu ani pohmožděnin.

Ale co ty škrábance na rukou? Podlitiny na pažích? Viděl jsem je. Byly tam.

Nejdůležitějším nálezem při pitvě byla přítomnost methylendioxymetamfetaminu (MDMA) v organismu pacientky. Po důkladném vyšetření docházím k závěru, že množství požitých látek způsobilo u pacientky přehřátí. Zvýšení tělesné teploty vedlo k srdeční zástavě, která vyústila v úmrtí. Nebyly zjištěny známky cizího zavinění.

Takže ta hlína za nehty, jako by je zoufale zarývala do země, byla jen náhoda? Nepřipadalo policii podezřelé, že do té doby se Rose drog nikdy nedotkla?

Něco na tom nehraje.

„Tady máš, génie, přečti si to a řekni mi, co si o tom myslíš,“ hodím složku Thatcherovi, který si opře bradu o dlaň a přeletí papír očima.

„Nebyly zjištěny známky cizího zavinění? Žádná zmínka o modřinách nebo šrámech na kůži?“ podiví se a já mlčky přikývnu.

„Viděli jsme její tělo. Nevím, jak vy dva, ale já mám perfektní zrak. Rose tam nebyla dobrovolně. Dokonce s náma ani nechodila na večírky a Silase nutila, aby s ní zůstával doma. To se Ponderosa Springs fakt snaží ututlat vraždu starostovy dcery?“ poznamená Rook a vtáhne do plic rakovinotvorný kouř. Nejradši bych si taky zapálil.

Rose nebyla jen Silasova přítelkyně; stala se jednou z nás. Nenápadně se vetřela do naší party a spřátelila se s námi. Nahlas bychom to nepřiznali, ale byla pro nás jako sestra.

Její smrt nás všechny zasáhla.

„Tohle město zažilo i horší skandály.“

„Pokud může patolog lhát o známkách sebeobrany nebo cizím zavinění, co dalšího zatajuje? A proč?“ zeptá se Thatcher.

„Myslím, že bychom měli toho doktůrka navštívit.“ Zatěkám očima mezi svými přáteli. Rook se pousměje a protočí zapalovač mezi prsty.

„Mně nemusíš říkat dvakrát,“ zamumlá.

Thatcher se zazubí. „Pod podmínkou, že si můžu říznout jako první.“

Uzavřeli jsme dohodu. Slib jednomu z našich nejlepších přátel, že zjistíme, kdo zabil jeho holku. Všichni se na rok vzdáme plánů opustit tohle toxické místo, abychom mu dopřáli pomstu, kterou potřebuje.

Ani Bůh neochrání ty, kteří se nám postaví do cesty.

V mlze

Briar

Všichni jsme zloději, Briar. Mě jen chytili.

To mi táta opakoval pokaždé, když ho odváželi na zadním sedadle policejního auta.

Do určité míry měl pravdu. Všichni jsme zloději.

Krademe vzduch z atmosféry, abychom mohli dýchat. Krademe štěstí. Krademe zapalovače. Nikdo se neptá: „Hele, kámo, můžu si půjčit zapalovač?“ Kdo si myslí, že ho někdy dostane zpátky, je prostě blbec bez zapalovače.

A většina z nás, vlastně úplně všichni, krade čas. Nikdo nám ho nedluží, a přesto si ho bereme. S každým probuzením ubude z přesýpacích hodin další den.

Vykrádat kapsy jsem se naučila v jedenácti. Za půl roku jsem ovládla umění sedmi zvonků a brzy se ze mě stal malý kapsářský virtuoz. Zatímco máma vařila oběd, táta oblékl figuríny do pánských obleků, v jejichž kapsách byly strategicky schované zvonky. Cílem bylo figurínu obrat, aniž by jediný z nich zacinkal.

Byla jsem jeho věrná kopie, jeho pýcha a radost. Jeho malá zlodějka.

Byla jsem zručná, rychlá a mrštná.

Ve třinácti letech jsem excelovala ve všem, co z člověka dělá dokonalého zločince – kapsářství, vyháčkovávání zámků, otevírání trezorů.

Zatímco ostatní holčičky chodily na balet, já se dokázala s prstem v nose vlámat do ohnivzdorného trezoru. Nebylo moc věcí, které bych neuměla. Už když mě táta začal učit, věděla jsem, že je to špatné. Krást se nemá, to ví každý, ale ty dlouhé večery s tátou, kdy jsem si zdokonalovala techniku, byly nejkrásnějším obdobím mého života. Díky jeho profesi jsme měli střechu nad hlavou, jídlo na stole a drželi jsme při sobě. Některé rodiny se sbližují při hraní deskových her. Naši rodinu stmelovaly krádeže.

„Zloději mají čest, Briar. I my máme svou čest.“

Byla jsem zvyklá, že je neustále jednou nohou v base, že na pár měsíců zmizí a zase se vrátí. Slíbil, že se k nám vždycky vrátí.

Až se jednoho dne nevrátil.

Můj morální kompas nikdy neměl skutečný sever. Možná proto mě odjakživa zajímaly věci, které by mě zajímat neměly. Věděla jsem, že moje chování není společensky přijatelné, ale ničeho jsem nelitovala. Dělala jsem to pro mámu. Využívala jsem dovednosti, které jsem dostala do vínku.

Když ti život nadělí citrony, štípni odšťavňovač.

„Těšíš se na nový začátek? Je úžasné, že tě přijali, i s mým doporučením. Obvykle berou jen místní.“ Strýc Thomas, mámin bratr, promluví poprvé od chvíle, kdy jsme nastoupili do letadla.

Je zkrátka plachý. Máma říká, že byl odjakživa trochu podivín, génius bez společenské obratnosti, ale mám ho ráda, protože dává skvělé vánoční dárky. Místo zbytečného tlachání si všímá maličkostí.

„Zní to spíš jako sekta než škola, strejdo Tý.“

Pravděpodobně to sekta je. Vlastně vím, že je to fakt sekta. Je to jediná univerzita v zemi, která je tak bohatá a mocná, že si může dovolit přijímat jen lidi z okolí, potomky absolventů nebo děti z nejbohatších rodin. Hollow Heights zná každý, kdo nežije v jeskyni.

Tak jak je možné, že přijali chudou zlodějku se záznamem v trestním rejstříku a roztřepenými konečky vlasů? To je setsakra dobrá otázka. S mými výbornými studijními výsledky a sportovním nadáním to bohužel nesouvisí. Přijali mě jen proto, že strýc Thomas poslední tři roky učí na Hollow Heights biologii.

Strýci táhne na čtyřicet a je mladší ze dvou sourozenců. Stejně jako já vyrůstali s mámou v chudobě, ale on v osmnácti stáhl ocas a utekl od rodiny. Vrátil se za pár let s nóbl titulem a rolexkami.

Ne, nepokusila jsem se je ukrást.

„Není ani zdaleka tak okázalá, jak si představuješ. Je překvapivě normální,“ usměje se.

„V brožuře byl celý odstavec o tom, že tam studoval nějaký princ, opravdový skotský princ. Vypadá to, jako by se spojily všechny univerzity Břečťanové ligy, totální snobárna,“ posmívám se. „Podívej se mi do očí a řekni, že ta škola není plná rozmazlených spratků se zlatými kartami.“

Založím si ruce na hrudi a s povytaženým obočím na něj pohlédnu.

Nenechte se mýlit, jsem vděčná, že mě přijali. Vzdělání, které tam získám, mi po státnicích zaručí práci. Jen nejsem moc nadšená z toho, že budu holka na stipendiu. Není to o moc lepší než být holka s obědem v papírovém sáčku nebo ta, co jí suché z nosu.

Nepůsobí to dobře.

„Nebuď tak kritická. Určitě potkáš pár dalších studentů, kteří nemají spoustu peněz, Briar. Budou to nejlepší čtyři roky tvého života, slibuju.“ Konejšivě mi stiskne ruku a já si teprve teď uvědomím, jak moc jsem to potřebovala.

Čím déle jedeme po nekonečné příjezdové cestě k masivní černé bráně, tím jsem nervóznější. Přestože přijetí na tak prestižní školu je splněný sen, naživo působí spíš jako noční můra.

Skrz kapky deště na okně pozoruju nekonečné řady borovic, které jako by natahovaly větve po autu. Slunce se skrývá za hustými mraky a zbarvuje krajinu došeda, takže postrádá jakoukoliv barvu i vřelost.

Vypadá to, že studenti platí majlant jen za to, aby mohli žít v románu Stephena Kinga.

Odkašlu si, přetáhnu si kapuci přes hlavu a do uší si strčím sluchátka, abych uklidnila rozbouřený žaludek. Tísnivé ticho, které nás obklopuje, mi připomíná zakletý dům.

Když vjedeme do kampusu, i přes sluchátka slyším, jak pod koly křupe štěrk. Nové i starší studenty vítá velký cihlový oblouk ohlodaný zubem času. Na jeho přední straně je připevněná kovová pamětní deska. Rez a břečťan se marně snaží zakrýt nápis, který je na ní vyrytý:

Univerzita Hollow Heights

Založena roku 1634

„Brána k úspěchu.“

Tučná písmena hrdě hlásají název univerzity všem, kdo vstupují tam, kde knihy v kožených vazbách šeptají mrtvými jazyky a prázdnými, mramorem dlážděnými chodbami se rozléhají vzdorovité kroky. Světlo jako by se tomuto místu vyhýbalo a mezi mohutnými borovicemi se plazí věčný závoj mlhy.

Neblaze proslulá univerzita pro děti boháčů. Jedna z nejodlehlejších a nejprestižnějších institucí v zemi. Říká se, že tady studují nejbohatší intelektuálové v Americe. Hollow Heights rodičům slibuje, že jejich potomky čeká zářná budoucnost; vrátí se domů vyzbrojeni nejvybranějšími způsoby a připraveni zvládnout jakoukoliv profesní výzvu.

Univerzitní areál se rozkládá na třech stech hektarech oregonského pobřeží a tvoří ho staré viktoriánské budovy. Na internetu jsem si našla fotky, ale obrazovka počítače ani zdaleka nevystihuje realitu.

Městečko, kde univerzita stojí, se jmenuje Ponderosa Springs. Ano, hádáte správně, svůj název získalo podle borovice těžké, Pinus ponderosa, kterou je proslulé. O jeho historii toho moc nevím, jen to, že zde žijí zámožné rodiny, k samotné univerzitě je to z města pořádný kus cesty a je těžké nevnímat bohatství, které ze všeho sálá.

Ať už úmyslně, nebo náhodou, architekti stvořili místo, které v člověku vyvolává pocit, že se ocitl na míle daleko od jakékoliv civilizace. Jako by vybudovali uzavřený svět, obehnaný hlubokými lesy a ponurými mokřady. Škola je tak odlehlá, že se mi z té představy dělá nevolno jako po sushi z benzínky.

„Ten tvor mi těma červenýma očima nahání hrůzu,“ postěžuje si Thomas, když zastavíme u studentských kolejí.

Sklopím pohled k bílému zvířátku, které držím v rukou. Čumáček má zvednutý do vzduchu a větří.

„Jmenuje se Ada a není to žádný tvor. Je to albínská potkanice dumbo. A jestli ji ještě jednou nazveš tvorem, kousne tě,“ varuju ho, i když víme, že Ada by neublížila ani mouše.

Když jsem byla malá, táta mi dovolil vybrat si domácího mazlíčka. Rozhodla jsem se pro potkana. Ne proto, že bych chtěla být jiná nebo originální, ale protože mě potkani jednoduše fascinovali. Měla jsem už tři, a jak se dalo čekat, všichni žili asi tak dva roky. Za každého z nich jsem držela několik měsíců smutek. Jakmile jsem jejich smrt dostatečně oplakala, začala jsem si hledat nového společníka.

S Adou už to táhneme zhruba rok.

„Potřebuješ pomoct odnést věci do pokoje, nebo to zvládneš sama?“ zeptá se strýc.

Vyhlédnu z okna na Irvinův areál, kde bydlí studenti nižších ročníků. Uprostřed nádvoří stojí kruhová fontána s velkou sochou světce, která chrlí vodu, a popraskaný mramor vypadá, jako by se měla každou chvíli rozpadnout.

Na obloze krákají vrány a jejich černá křídla víří mlhu. Pokusím se spočítat chrliče, které hlídkují na vrcholcích sloupů a pilířů.

„Zvládnu to sama, ale díky,“ odmítnu a zastrčím Adu do kapsy mikiny, kde tráví většinu času, když není v kleci.

Jen co vystoupím z auta, okamžitě zalituju, že jsem si místo sportovních šortek raději nevzala džíny; na chlad nejsem zvyklá. V Texasu taková zima ani mlha nebývá.

Otevřu kufr auta, hodím si batoh přes rameno a vytáhnu zavazadla, když vtom se do mě opře poryv ledového větru a na krku ucítím něčí pohled. Ohlédnu se v očekávání, že někoho přistihnu, jak na mě zírá, ale vidím jen další studenty s kufry. Zamračím se. Přísahala bych, že mě někdo pozoroval.

„Děje se něco?“ zeptá se Thomas vedle mě.

„Ne,“ zavrtím hlavou a usměju se. „Nic.“

„Mám takové tušení, že tě čekají samé skvělé zážitky. Tady máš klíč od pokoje a čip na obědy. Kdybys něco potřebovala, zavolej mi. Bydlím ve městě, ale autem je to chvilka,, takže se na mě neváhej obrátit,“ řekne a předvede ten nejneohrabanější pokus o objetí v historii lidstva.

„Díky, strejdo,“ usměju se rozpačitě. Upřímně, nikdy jsem nepatřila k lidem, kteří dávají najevo city. Člověk nemůže být chudý, a ještě k tomu přecitlivělý.

Měla bych být nervózní, protože se chystám nastoupit na univerzitu, vedle které vypadá Harvard jako chudý příbuzný, ale zůstávám klidná. Nemám v povaze nechat se rozhodit nebo vyděsit. V mém světě není místo pro strach.

Když člověk bojuje o přežití, jídlo a střechu nad hlavou, prostě dělá, co musí.

Na scestí

Alistair

„Vám to teda trvalo,“ zamumlám a zvednu se od auta. Upustím na zem cigaretu a dohasínající uhlík rozdrtím podrážkou.

„Thatcher si musel vyžehlit oblek,“ utrousí Silas a šťouchne do něj ramenem. Má na sobě černou mikinu s kapucí a jeho zatvrzelou tvář ozařuje měsíční světlo.

„Versace? Na místo činu? To je snobárna i na tebe,“ rýpnu si, když si ho přeměřím pohledem. V tom obleku vypadá, jako by se chystal na politickou debatu o globálním oteplování nebo dostupnosti zdravotní péče.

„Rád vidím, že to s nenávistí k rodičům zbytečně nepřeháníš. Přinejmenším tě seznámili s módními značkami.“ Dál už řekne klidnějším tónem: „Vím, že pohrdáš bohatstvím, ale na můj dokonalý vkus žárlit nemusíš.“ Upraví si límeček košile.

Varovně k němu vykročím, ale přeruší nás vzdálené burácení motoru a plamínek vzteku, který ve mně kamarád zažehl, vyhasne. Na parkoviště u márnice zabočí ocelově šedá motorka. Rook otočí klíčkem v zapalování a motor utichne. Sundá si matně černou helmu a potřese hlavou jako člen chlapecké kapely.

„Jsem rád, že sis na nás udělal čas, van Dorene,“ poznamenám.

Vykročí k nám, aniž by si sundal motorkářské rukavice. Jako jedinému z nás mu na rtech pohrává úsměv. Zvedne školní batoh. „Všechno mám. I něco navíc, pro případ, že se rozhodneme…“

„Dneska nic vyhazovat do povětří nebudeme, Rooku,“ skočí mu do řeči Thatcher, který moc dobře ví, kam tím míří. Rook smířlivě zvedne ruce.

„Pojďme zjistit, co ten doktůrek ví,“ řeknu a otočím se na patě. Zatímco kráčíme k zadnímu vchodu do budovy, pod podrážkami nám skřípe štěrk. Rook už tu dneska byl – nabídl svému otci, státnímu zástupci, že za něj vyřídí pochůzku. Theo van Doren si nejspíš myslel, že se Rook polepšil a chce se mu zavděčit. Naštěstí svého syna nezná natolik dobře, aby pochopil, že ta náhlá ochota byla jen zástěrkou, jak nás dostat dovnitř.

Když pomalu otevírám dveře, netrpělivostí mě svrbí prsty. Jakmile vklouzneme dovnitř, Silas za námi zamkne, aby nás nikdo nepřekvapil, a společně zamíříme k recepci. Srdce mi divoce buší. Zatnu zuby a ústa mi zaplaví kovová pachuť.

Co o mně vypovídá, že mě to všechno tak vzrušuje?

Zpod dvoukřídlých dveří proniká slabý proužek světla. Bez váhání je rozrazím a vstoupíme dovnitř. Pitevnu prostupuje odporný zápach a na stole leží chladné tělo, po hruď přikryté prostěradlem. Doktor Howard Discil za psacím stolem sebou trhne tak prudce, až pod ním zaskřípe kancelářská židle. Nervózně si posune brýle na nose a snaží se vzpamatovat z leknutí.

„Promiňte.“ Odkašle si a pokusí se o přísnější tón. „Tady nemáte co dělat, chlapci.“

Když nereagujeme, neklidně poposedne a přeměří si nás podezíravým pohledem. Otočím se k ostatním a na vteřinu si beze slov hledíme do očí. Tohle je naše poslední šance z toho vycouvat dřív, než se dostaneme do opravdového průšvihu. Když nikdo nic neřekne, obrátím se zpátky k Howardovi.

„Nepamatuju si, že bych vás žádal o svolení.“

Potom jde všechno ráz na ráz. Silas s Rookem vytáhnou z batohu nylonové lano a bleskově muže připoutají k židli. Zmítá se a snaží se jim vytrhnout, ale nemá proti nim šanci. Omotávají mu černé lano kolem těla, dokud není pevně svázaný.

„Co to sakra děláte?“ křičí, obličej brunátný hněvem.

Rook odkopne židli doprostřed místnosti a začne se přehrabovat zásuvkami stolu. Já mezitím sáhnu do kapsy saka a vytáhnu mosazný boxer. Studený kov mě zastudí do dlaně, ale teplo kůže ho brzy zahřeje. Cestou k Howardovi si ho navléknu na prsty a sevřu ruku v pěst.

„Rosemary Donahueová,“ řeknu s pohledem upřeným na lesklý kov. Na hřbetu boxeru jsou u každého prstu vyryté mé iniciály. „Byl jste to vy, kdo provedl její pitvu, že?“

„To je důvěrná informace. Něco takového vám nemůžu jen tak říct,“ vyhrkne doktor a dál se snaží vykroutit se z provazů.

Sval v čelisti mi zacuká, když nakloním hlavu doleva a protáhnu si šíji. Vzápětí mu bez varování zasadím pravý hák. Přestože sílu úderu pohltí boxer, cítím, jak se kov zarývá do lícní kosti. Doktorova hlava odskočí do strany a z úst mu spolu s tlumeným stenem vytryskne na košili i podlahu karmínová krev. Nejspíš jsem mu vyrazil zub. Kůže se v místě úderu roztrhla a rána krvácí a rychle otéká.

Opřu se oběma rukama o opěrky židle, nakloním se blíž a s káravým syknutím zavrtím hlavou. „Nesprávná odpověď, Howarde.“

Když se mu v očích zaleskne strach, jako elektrický výboj mnou projede opojné vědomí, že se bojí o život. Dokázal bych z jeho strachu žít, hltat ho jako hladový pes.

„Zeptám se znovu,“ řeknu a vztyčím se nad ním v celé své výšce. „Rosemary Donahueová. Její pitva.“

„Ano! Ano! Prováděl jsem její pitvu. Ale proč na tom tolik záleží? Bylo to jen předávkování!“ křičí zoufale.

Přikývnu. „Dobře, děláme pokroky. A teď mi řekněte, proč jste v pitevní zprávě zapomněl zmínit známky sebeobrany, které měla na těle.“

Tváří se mu rozlije šok, jako by mu konečně došlo, proč tady jsme. Dochází mu, že něco víme. Otázkou zůstává, jestli je opravdu tak padlý na hlavu, aby nám lhal do očí.

„Žádné jsem nenašel. Bylo to jen předávkování,“ trvá si na svém.

V hloubi duše jsem rád, že dál lže.

Zasadím další tvrdý úder na stejné místo jako předtím. Tentokrát mu z úst opravdu vyletí pár zubů. Mosazný boxer dodává mým ranám brutální sílu.

Dávám volný průběh nepolevujícímu hněvu, který ve mně dřímá a probouzí se pokaždé, když otevřu oči. Rozčilují mě prodavači i řidiči. Vytáčí mě úplně všechno.

S každým úderem, pokaždé, když ublížím někomu jinému, si představuju ty, kdo mi dali své příjmení, a všechny, kteří jsou s ním spojení. Ty, kvůli nimž si připadám jen jako náhradník.

Uštědřím mu další ránu, tentokrát do žeber, a přísahal bych, že slyším, jak praskají. Ani ta nejsilnější droga na světě se nevyrovná vzrušení, které ve mně vyvolává zvuk lámajících se kostí.

„Byl jsem tam, šmejde,“ vyštěknu. „Viděl jsem její tělo ještě předtím, než dorazila policie. Měla za nehty špínu a krev a byla samá modřina, jako by ji někdo držel násilím. Chceš mi dál lhát? Přísahám, že toho budeš hořce litovat. Věř, nebo ne, ale tohle ještě není nic proti tomu, co ti udělá můj kámoš.“

„Nelžu,“ vypraví ze sebe mezi přerývavými nádechy. „Přísahám, všechno, co jsem viděl, jsem napsal do zprávy. Nic víc jsem nenašel!“

Z úst mu na bílý laboratorní plášť kape krev a já přemítám, jestli ho ráno při žehlení kalhot napadlo, že si je dnes umaže vlastní krví.

Pro mě za mě na to klidně můžeme jít po zlém.

„Neříkej, že jsem tě nevaroval,“ zasyčím, podrážděný, že jsem z něj nedostal víc informací. Otočím se k muži zády a zamumlám: „Je tvůj.“

Thatcher má moje svolení udělat cokoliv zvráceného, co se mu zrodí v hlavě. Nebyl jsem tak krutý, abych ho nechal začít jako prvního. Chtěl jsem dát tomu doktůrkovi šanci.

Podrážky Thatcherových polobotek klapají o dřevěnou podlahu a zlověstná aura, která z něj vyzařuje, rozechvívá stěny pitevny. Opřu se o zeď a užívám si pohled na jednu z Thatcherových oblíbených kratochvílí – řezání do lidí.

Svlékne si sako a hodí ho na stůl. Pak si pomalu vyhrne rukávy košile až po lokty. Je to součást jeho psychologické hry.

Vždycky jsme se dokonale doplňovali. On je chladný a vypočítavý, já spoléhám na instinkty a horkokrevnou krutost.

Dokonalý páreček psychopatů.

„Proč vás to vůbec zajímá? No tak, kluci, myslete trochu. Jestli někdo zjistí, že jste mě napadli, s vaší budoucností je amen!“ drmolí Howard a zběsile vrtí hlavou. „Byla to jen nějaká bohatá holka. Hlupačka, co se předávkovala, nejspíš vymetala jeden večírek za druhým. Však tyhle holky znáte!“

Vzduch se náhle ochladí a rozhostí se ticho, přerušované jen doktorovými přerývavými nádechy. Ze stínů za ním se tiše jako voda vynoří Silas s kapucí staženou do očí. Popadne Howarda za vlasy a jediným prudkým pohybem mu trhne hlavou dozadu. Doktor překvapeně vyjekne.

„Jmenovala se Rosemary. A nebyla to jen tak nějaká holka,“ zašeptá Silas. Jeho hlas není ostrý jako Thatcherův nebo sarkastický jako Rookův. Je ochraptělý, zhrublý, zbitý. Plný vzteku a touhy po pomstě.

„Byla moje. A vy teď uvidíte, co se stane, když se někdo dotkne něčeho, co mi patří,“ zavrčí mu do ucha.

Thatcher si od pitevního stolu přitáhne kulaté sedátko na kolečkách, posadí se a přisune se ke svázanému muži jako lékař, který se chystá vyšetřit pacienta. Silas ustoupí a s rukama založenýma na hrudi se opře o zeď.

„Vedete skromný život, že ano, doktore? Kolik vyděláváte? Šedesát tisíc dolarů ročně? Předpokládám, že tady v Ponderosa Springs víc. Vašim synům nic nechybí, že? Kolik jim je? Pět a deset?“ zeptá se klidně.

Zatímco zdvořile čeká na odpověď, položí na stůl svinuté pouzdro z černé kůže, nevzrušeně rozepne boční přezky a rozvine ho. Kovové nástroje uvnitř odráží měsíční světlo a ve tmě se lesknou jako smrtící hvězdy.

„Vy zvrácení parchanti…“ zasyčí Howard a snaží se vyprostit z provazů.

Thatcher přejíždí dlouhým studeným prstem po své sbírce nožů. „Ptám se, protože ruce jsou vaším pracovním nástrojem. Vím lépe než kdokoliv jiný, jak důležité jsou při otevírání těl, takže vám rozumím, doktore.“

Se zaťatými zuby sleduju, jak doktor třeští oči na řadu důmyslných čepelí rozložených na stole. Při polknutí mu poskočí ohryzek.

„Neučili tě, že s jídlem se nehraje, Thatchi?“ utrousí Rook, který stále prohledává kancelář.

Thatcher se jen usměje a pokračuje ve výslechu. Pro něj je psychické mučení obětí součástí zábavy. Baví ho nejen sledovat, jak krvácejí, ale také si užívá jejich strach.

„Tenhle mi dal můj otec,“ řekne a zvedne jeden z nožů. „Víte, kdo je můj otec, že?“

Doktor se zachvěje.

„Myslel jsem si to. Mohl bych použít tady ten háček, zabodnout vám ho do zad a stáhnout vás z kůže. Co říkáte? Nové boty by se mi hodily.“

„Nic nevím! Tohle nikam nevede!“ zaprotestuje Howard, zděšený představou, že si z něj Thatcher udělá nové boty.

Jakmile Thatch skončí s výhrůžkami, vytáhne z pouzdra největší a nejtlustší čepel, potěžká ji v ruce a popadne doktora za zápěstí. Přesně a ladně provede čistý řez přes první kloub malíčku. Oddělený článek prstu bezvládně spadne na zem a z pahýlu vytryskne proud krve. Muž sklopí zrak ke své ruce a zaryčí hrůzou, jako by teprve teď pochopil, kam až jsme ochotní zajít.

„Myslíte, že těch pár ran do břicha a rozbitý ret bolelo? Já vám ukážu, co je bolest, doktore,“ soptí Thatcher. „Bolest tak nesnesitelná, že budete žadonit o smrt. Takže vám doporučuju, abyste zodpověděl všechny naše otázky dřív, než na vás nezbude nic, co bych mohl useknout.“ Budoucímu nejbohatšímu politikovi z Ponderosa Springs na okamžik sklouzne maska. Stvůra pod ní si chce hrát.

„Nic jsem neudělal, jen…“ blekotá doktor. Nebude trvat dlouho a půjde s pravdou ven, ale na náš vkus to trvá moc dlouho.

Ozve se zvuk připomínající krájení mrkve a na zem upadne další článek prstu. Z pahýlu už toho moc nezbývá a do Thatcherovy bílé košile od Versaceho se vsakuje krev. Místností se rozléhá křik a já jsem rád, že se nám sem podařilo dostat mimo úřední hodiny.

Zatímco se Howard snaží popadnout dech, Thatcher se chystá znovu říznout. „Počkej, počkej, prosím! Řeknu vám to! Řeknu vám to, jen přestaň!“

Konečně, slova, na která jsme čekali. Odlepím se od zdi a popojdu k nim o něco blíž.

„Nevím, kdo to byl. Vím jen, že když mi přivezli Rosemaryino tělo k pitvě, dostal jsem dopis s žádostí, abych ve zprávě nezmiňoval známky cizího zavinění.“ Mezi slovy lapá po dechu a kňučí bolestí.

„A jak to souvisí s Rose?“ zeptá se Thatch a přitlačí čepel k prstu.

„Počkej, počkej, k tomu se dostanu,“ žadoní doktor. „Nejdřív jsem byl proti, chtěl jsem do zprávy napsat všechno, co jsem při ohledání objevil, ale… ale…“

„Udělali to, co v Ponderosa Springs dělají všichni. Umlčeli vás penězi,“ dořeknu za něj. Krev mi vře v žilách.

„Ano. A já ty peníze potřeboval! Nedalo se to odmítnout. Podíval jsem se na svůj bankovní účet a opravdu, ty peníze tam byly.“

„A Rose? Jaká byla skutečná příčina její smrti?“ zeptá se Rook a křečovitě sevře okraj stolu.

„Alergická reakce na nějakou složku té drogy. Byla jí vpravena do těla injekcí, na krku jsem našel vpich. Během ohledání jsem zjistil, že se jí někdo pokusil nacpat do krku prášky, aby to vypadalo, že si je vzala sama, ale udělal to až posmrtně, takže…“

„Takže je nemohla spolknout,“ dokončí za něj Thatch a doktor přikývne.

„Zemřela na anafylaktický šok! Víc nevím, přísahám Bohu!“ vykřikne, zatímco mu z poraněné ruky prýští krev.

Rozhostí se ticho. Už nás napadlo, že ji zabil nějaký boháč, aby měl páku na starostu, a pak se postaral, aby pravda nikdy nevyšla najevo. Vypadá to, že nejsme jediní netvoři, kteří v tomhle městě žijí.

Thatcher ke mně zaletí pohledem, a když přikývnu, začne čistit nože. Otírá si je o kalhoty a pak je pečlivě ukládá zpátky do pouzdra.

„Kde jsou ty pilulky, co měla v krku?“ zeptá se Silas ze stínů.

„Ve spodní zásuvce vlevo. Jsou v plastovém sáčku. Prosím, prosím, nezabíjejte mě,“ žadoní.

Rook sáček vytáhne a všichni se kolem něj shlukneme.

„Jsou označené nějakým symbolem. Je ale vybledlý, musel bych si ho líp prohlídnout.“ Zamžourá na zářivě růžové tablety. „Obvolám pár lidí a zjistím, kdo prodává extázi s touhle značkou.“

Zatracení dealeři a jejich symboly.

„A k čemu nám bude informace, odkud se ty drogy vzaly?“ zeptá se Thatcher.

„Momentálně je to naše jediná stopa. Skoncuj s ním a padáme odsud,“ řeknu. Pak pohlédnu na Silase a zeptám se: „Jsi v pohodě?“

Přikývne a zastrčí ruce do kapes mikiny. „Jo.“

Vím, že víc z něj nedostanu, a tak se o to ani nepokouším. Kdyby něco potřeboval, ozve se. Silas mluví, jen když je to nezbytně nutné.

„Počkat, počkat, co to děláš? Všechno jsem vám řekl!“ zakřičí Howard, když k němu Thatcher vykročí. Jednou rukou ho popadne za šíji a druhou mu přitiskne nůž k hrdlu. Po kůži steče kapka krve.

„Jenom ceknete a přijdu si i pro ten pahýl. Pak vám uříznu ten zrádný jazyk. Nebo možná půjdu po vašich dětech. Myslíte, že se jim moje sbírka nožů bude líbit?“

Howard nesrozumitelně žadoní.

„To poslední tajemství u vás bylo v bezpečí, tak ať to tak zůstane, doktore. Nezkoušejte mě naštvat,“ zasyčí Thatcher. „Rozumíme si?“

Pak sbalí pouzdro, přehodí si přes předloktí černé sako a vyjdeme z kanceláře. Cestou na parkoviště mi dochází, že tohle byl poslední člověk, kterého jsme na cestě za pomstou nechali naživu.

Už žádné slitování.

Vítej doma

Briar

Oficiálními barvami školy jsou černá a zlatá, barvy přepychu, bohatství a tajemství. Na kampusu je vidím na každém kroku a k Hollow Heights se dokonale hodí. Chodby kolejí jsou bohatě zdobené a lemované klenutými vitrážovými okny, v nichž se světlo tříští do tak oslnivých barev, až se mi z toho točí hlava. Všechno kolem mě působí… draze.

Mine mě skupinka dívek zavěšených do sebe, s vlasy spletenými do úhledných copů. Něčemu se hihňají, ztracené ve vlastním světě, a jejich podpatky svorně klapou do rytmu.

Ada mi v kapse zapiští a vystrčí hlavu, ale rychle se zase schová, když se sehnu, abych se vyhnula míčku, který letí přímo na mě. Prudce otočím hlavu a sleduju, jak ho nějaký kluk chytá lakrosovou holí. Vítězoslavně zvedne ruce a já jen tak tak uskočím před jeho kamarády, kteří se k němu se smíchem řítí.

O kousek dál nějaká dívka rozdává pozvánky do debatního kroužku. Soudě podle kostkované sukně a pletené vesty to chce v životě někam dotáhnout. Cítím se tu nepatřičně, jako pouhý stín v jejich dokonalých životech, ale není jejich vina, že jsem se nenarodila do bohaté rodiny.

Zatímco se sluchátky v uších procházím klikatými chodbami, pod špičatými oblouky dveří a po zdobených schodištích, pomalu mi dochází, že mě tu vážně nikdo nezná. Žádná živá duše netuší, kdo jsem. Když se prodírám mezi studenty, kteří se vítají po prázdninách, nikdo mi nevěnuje pozornost – ne proto, že bych byla divná nebo že by mě záměrně přehlíželi, ale protože jsem tu nová.

Vystoupám do druhého patra a dojdu až k posledním dveřím nalevo. Na tmavém dřevě se leskne zlaté číslo 127. Už sahám po klice, když mi někdo poklepe na rameno. Vyndám si z levého ucha sluchátko, zatímco do toho pravého mi dál na plné pecky duní hudba.

„Ano?“ otočím se k vysoké blondýnce s oslnivě bílými zuby a fotbalovým míčem pod paží. Žvýká žvýkačku a vyfukuje jednu bublinu za druhou.

„Lizzy Flanniganová,“ představí se a natáhne ke mně volnou ruku.

„Briar… ehm…“ Na okamžik se zarazím, protože netuším, proč se mi představuje celým jménem. Žaludek se mi sevře obavami z reakce, kterou mé příjmení obvykle vyvolává. „Lowellová.“

„Hmmm, o Lowellových jsem nikdy neslyšela. No nic, já jsem Flanniganová. Jako Rafinerie Flannigan. Patří mému otci. Není to super? Jen jsem tě chtěla varovat, než vstoupíš do paláce brouků,“ kývne k mému pokoji a praskne bublinu.

Vydechnu úlevou, protože – jak už jsem říkala – tady mě nikdo nezná.

„Paláce brouků?“ zopakuju, abych odvedla pozornost od sebe. Copak je tohle nádherné místo zamořené hmyzem? Možná, že kdyby tolik neutráceli za zahradníky, kteří sekají trávu do dokonalých geometrických vzorů, mohli by si dovolit deratizátora.

Není nad dobře sestavený rozpočet.

„Jo. Bohužel budeš bydlet s Lyrou Abbottovou. Je to šílená gotička posedlá odpornými brouky. Kdybys tam nechtěla být, klidně se stav za náma do společenské místnosti. Možná ti i dovolí vyměnit spolubydlící,“ pokračuje Lizzy a zhoupne se na patách.

Mám pocit, že Lizzy je na mě milá jen proto, že a) nemá pocit, že bych ji ohrožovala, nebo b) ještě neodhalila mou slabinu.

Ráda si na lidi dělám vlastní názor a moje spolubydlící nebude výjimkou.

„Díky za varování, ale myslím, že to zvládnu.“ V Texasu máme chřestýše, takže pár brouků mě nevyděsí. Otočím se zpátky ke dveřím, ale zjevně se mnou ještě neskončila.

„Mimochodem,“ povzdechne si a podá mi černý letáček, „mám je rozdat všem prvákům. Koná se večírek na zahájení školního roku. Letos ho pořádá Jason Ellis. Jeho rodiče jsou na služební cestě, takže máme celej barák jen pro sebe a můžeme se pořádně odvázat.“

Na večírek mě ještě nikdo nepozval, natož abych na nějakém byla. Ne snad, že by je mí spolužáci na střední nepořádali, ale já na žádný nikdy nešla. Připadalo mi, že to tak má být.

Zajímalo by mě, jaké asi bývají večírky tady. Slyšela jsem, že bohaté děti rády dělají, co nesmějí, nejspíš proto, že nikdy nejsou spokojené s tím, co už mají, a chtějí pořád víc.

„To zní dobře. Díky za pozvání,“ pokrčím rameny.

„Hele, a ty jsi místní? Nebo jsi z některé z těch velkých rodin z východního pobřeží? Ještě jsem tě tu neviděla.“ Nakloní hlavu na stranu a zkoumavě si mě měří pohledem.

A je to tady – snaží se odhadnout, jestli jsem soupeřka, nebo jen další holka, kterou může pomlouvat s kamarádkami.

„Ehm, ne,“ zavrtím hlavou. „Jsem z Texasu.“

„Aha, takže jižanský boháči. Boží.“

Otevřu pusu, abych ji opravila, protože v ní nechci vyvolat klamný dojem. Nepřipadá mi ponižující být chudá. Skutečnost, že jsem musela bojovat za to, co mám, svědčí o mé síle. Není to nic, za co bych se měla stydět.

„Pojď, Lizzy!“ zakřičí někdo z chodby.

„Musím běžet. Uvidíme se zítra večer?“ zeptá se.

„Jo, jasně, samozřejmě,“ zakoktám a nejistě se usměju.

Když konečně vstoupím do svého pokoje, jediné, po čem toužím, je svalit se na matraci páchnoucí po naftalínu a zavrtat se pod hrubou přikrývku, kterou jsem si koupila v supermarketu.

„Jo, jasně, samozřejmě… Jseš totální kráva,“ zopakuju svá vlastní slova posměšně. Byla jsem tak trapná, že mám chuť praštit hlavou o zeď.

Ada se mi začne vrtět v kapse, aby mi dala najevo, že už se těší do své nové klece. Thomas mi ještě před mým příjezdem přivezl pár věcí, abych si tu snáze zvykla.

Na každé straně pokoje stojí jedna postel a mezi nimi dva psací stoly. Dojdu k jednomu ze nich, otevřu středně velkou klec plnou provazů, hraček a můstků a položím Adu dovnitř, aby si zvykla na nové prostředí.

Důkladně si prohlížím výzdobu své spolubydlící. Teď už chápu, proč tomuhle pokoji říkají palác brouků. Stěna na její straně je pokrytá plakáty a vitrínkami s mrtvým hmyzem, převážně brouky a motýly, ale určitě tam zahlédnu i pavouka.

Ozve se spláchnutí toalety, a když se otočím, z koupelny vyjde moje nová spolubydlící. Na nohou má žluté holínky špinavé od bláta a utírá si ruce do papírového ručníku.

Chvíli se mlčky pozorujeme. Na hnědých kudrlinách má naražený rybářský klobouček z černé kůže, zpod kterého vykukuje ofina, a na ukazováčku prsten s oválným jantarem, v jehož středu je uvězněný nějaký hmyz.

Uf, jen křestní jména. Dobrý začátek.

Lyra vyprskne smíchy. „V podstatě jo.“