Přeložil Jiří Jaňák

A SHADOW CROWN

Copyright © 2023 by Melissa Blair

Originally published in 2023 in the United States by Union Square & Co., LLC, a subsidiary of Sterling Publishing Co. Inc. under the title A SHADOW CROWN

This edition has been published by arrangement with Union Square & Co., LLC, a subsidiary of Sterling Publishing Co., Inc., 33 East 17TH Street, New York, NY, USA, 10003.

All Rights Reserved

Copyright © 2026 for the Czech translation by Jiří Jaňák

Copyright © 2021 for the Map by Melissa Blair

Copyright © 2026 for Cover illustration by Kim Dingwall

Copyright © 2026 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-284-1289-0

Každému, kdo pomohl druhým v dosažení snů.

Ale hlavně Scoobyho partě.

VAROVÁNÍ

Držíte v rukou fantasy romanci zaobírající se tématy alkoholismu, závislosti, kolonialismu, deprese a systémového násilí. Sice nejde o hlavní téma knihy a výše uvedené ani nenajdete na stránkách knihy vykreslené do nejmenších detailů, nicméně čtenáře, kteří na vlastní kůži zažili sebepoškozování, napadení, domácí násilí, deprese, válku nebo myšlenky na sebevraždu, by mohly určité pasáže rozrušit. V knize se též občas vyskytne svolný sexuální obsah.

Čtěte na vlastní nebezpečí.

V mé mysli vládne stín,

vzpomínky a žal,

ale nyní už mě stíny neděsí

KAPITOLA JEDNA

Praštila jsem prince do tváře. Tak tvrdě, že Kilianovi spadlo z hlavy zlaté okruží a hlasitě zacinkalo na podlaze. Kdykoli jsem praštila někoho královské krve, představovala jsem si přitom jeho bratra Damiena, ale Kilian v této chvíli bohatě stačil.

Místností to polekaně zašumělo. Nikdo z přihlížejících se neodvážil pohnout. Kilian se ujistil, že pro své velké odhalení má publikum. Skvěle připravený okamžik, abych se dozvěděla pravdu: pro zničení koruny jsem se jednou provždy spojila s nepřítelem – královým nepřítelem – jen abych zjistila, že Stín se zodpovídal královu nejmladšímu synovi.

Kilian mě jako hlupák přinutil k činu. Potřeboval připomenout, že jsem i přes spoluúčast na úskoku pořád nebezpečná.

Odplivl krvavou slinu na dřevěnou podlahu. Ani jsem se nesnažila skrýt úsměv. Princův pohyb však vystupňoval napětí všech v místnosti na maximum. Náhle se do mě vpíjely zraky všech Kiliánových nejdůvěryhodnějších elfynů: ode zdi vypočítavý fialkový pohled dvou nymfů, kalkulujících, zda raději nepoužít poslední zbytky magie. Opatrné oči elfů, jejichž nesmrtelnost je okradla o schopnost úleku. Nejbolestněji mě však bodaly pohledy půlelfů. Napůl elfové, napůl smrtelníci převyšovali počtem zbytek elfynů desetinásobně.

Byli mou krví. Ale neviděli ve mně spojence. Viděli jen Čepel, která právě vztáhla ruku na jejich prince.

Snad jsem si mohla schovat ránu až na chvíli, kdy nebudu obklíčená stovkou rebelů lačnících po krvi.

Kilián si otřel ústa do rukávu a do tváře mu přitom spadla kadeř zlatavých vlasů, zatímco se mu pokožka barvila do ruda.

První se pohnul Collin. Rozmáchl se po mně a ani se nenamáhal vytasit z pochvy krátký meč. Tváře mu hořely vztekem. Uskočila jsem a ráně se vyhnula. Zkusil mě praštit druhou rukou, ale bez úspěchu. Při třetím pokusu jsem si řekla, že bych asi neměla otálet s ránou z milosti. Popadla jsem tedy útočníkova zápěstí, s využitím jeho pohybu ho otočila a pevně mu zkroutila ruku za zády. Vyrazil ze sebe krásné vyjeknutí.

„Stačilo?“ zasyčela jsem mu do ucha. Chtěla jsem si to s ním rozdat už od chvíle, kdy jeho hlouposti stály život dvě agentky. Půlelfí dívky cvičené králem od dětství jako zvědové a zbraně. Měla jsem je chránit. Odpovědnost za jejich smrt ležela na bedrech mně, ale to neznamenalo, že se mi Collinův žoviální přístup k jejich skonu nezajídal. Zkroutila jsem mu zápěstí ještě o trochu víc.

Házel sebou, ale já držela pevně. Ohlédla jsem se na Kiliána. Osoušel si zkrvavený ret čistým kapesníkem – nepochybně Nikolajovým, protože ten stál vedle prince, potřásal hlavou a kousal si rty.

Kilián cvičně pohnul čelistmi a usmál se: „Připouštím, že jsem dostal zaslouženě.“ Urovnal si černý límec košile, zdobený vyšívanými lístky. Fialové hlubiny princových očí byly skoro stejně temné.

Odmrštila jsem Collina ke skupině půlelfů. Zapotácel se, ale neupadl a postavil se vedle Kiliána. Škleb, který mi věnoval, ale rychle vystřídalo hluboké zamračení, když si prohlédl princova ústa.

Založila jsem si ruce na prsou a pokrčila rameny: „Zasloužil bys víc.“

Syra si za princem odkašlala. Naklonila jsem hlavu k rameni a tiše ji vyzývala, ať má slova rozporuje, ale její rty sebou škubly nahoru. To mi jako souhlas stačilo. Kilián mne unesl, svázal, zdrogoval a nechal mě celé dny hnít na voze, zatímco mě vezl bohové ví kam.

Protože mi momentálně nehrozilo smrtelné nebezpečí, rychle jsem se rozhlédla po místnosti. Podlaha byla z křivých, nestejných kusů dřeva, ale zdi z pevného černého kamene. Krom magických sluncí tu jiné světlo nebylo. Žádná okna. Nikolaj mě přivlekl jedinými dveřmi. Nikdy jsem tu nebyla a nic jsem nepoznávala. Hluboký nádech: ani stopa po vůni moře; jsme někde ve vnitrozemí.

„Kde to jsme?“ zamračila jsem se na prince.

„V téhle chvíli pod zemí,“ mávl rukou na Collina a zbytek elfynů, kteří začali odcházet jedinými dveřmi. Sledovala jsem mizející tváře plné nedůvěry, až tu s Kiliánem zůstali jen dva nejdůvěryhodnější rádci.

Rychle jsem se ohlédla na Syru: „Pod jakou zemí?“

Nikolaj ji předběhl: „Jsme uprostřed Zpívajícího lesa.“ Pořád se mi vyhýbal pohledem; schovával se za princem.

„Jak dlouho jste mě udržovali ve spánku?“ Od chvíle, kdy mě z té jeskyně odvedli, přešli přes půl kontinentu. Tak velké skupině putování určitě zabralo celé týdny.

„Jistou chvíli,“ připustil Kilián s neurčitým pokrčením ramen, „ale jen z bezpečnostních důvodů.“

Zvedla jsem obočí: „To jste do mě nalili uspávací elixír, jen abych byla v bezpečí?“

„Mluvil jsem o bezpečí elfynů,“ olízl si poraněný ret.

„Nikdy bych neublížila-“

„Praštila jsi mě jen okamžik po uzavření spojenectví.“

Jeho nadutý výraz mě začínal štvát: „Snad jsme se shodli, že sis to zasloužil.“

„A dost,“ ozvala se Syra obvyklým klidným hlasem a postavila se mezi nás. „Kilián se tak blízko hlavnímu městu prozradit nesměl. Všude kolem byli špehové, tím spíš po všech těch zmatcích, které jsi způsobila v Silstře.“

„Jestli mě paměť neklame, tak tu přehradu jsme vyhodily do vzduchu společně.“

„Doposud ti nemohl věřit,“ založila si ruce na prsou.

„Nemohl mi věřit?“ projela jsem si rukou koneček copu. „Vždyť jsem při odpalování div nezemřela!“

Nikolaj vykoukl zpoza Kiliánova ramene a opatrně zvedal ruku.

Obrátila jsem oči v sloup. Jediný šíp do nohy nebyl ani zdaleka totéž.

„Nohu máš v cajku, Niku.“

Otevřel a zavřel ústa a zase zmizel za princem.

„Tehdy v noci jsi v Silstře ukázala pravou tvář, na tom se všichni shodneme,“ prohlásil princ ve snaze o stejně klidné vystupování, jaké měla Syra, byť ne zcela úspěšně, „ale kdy jsem podle tebe měl vyjevit pravdu? Těsně před tvou schůzkou s králem? Hodinu před setkáním s Arzenálem?“

Rázem mi vzal argument z úst.

„Už v trůnním sále jsi musela opatrně našlapovat kolem tolika lží,“ rozváděl dále princ myšlenku. „Potřeboval jsem – potřebovali jsme – přesvědčit krále, aby ti ponechal titul. A kdyby náhodou zjistil pravdu–“

„Nechtěli jste, aby ji zjistil celou,“ dořekla jsem, obrátila se ke všem zády a pokoušela se nevnímat svíravý pocit v srdci, pocit porozumění. Toho dne jsem vkročila do hlavního města s plným vědomím, že z něj už nemusím odejít. Prozradit mi vše předem by bylo pošetilé. Pro uspokojení vlastní pýchy bych vystavila stovky lidí zbytečnému nebezpečí.

Kiliánova pravá chvíle přišla až teď.

Sevřela jsem ruce v pěst. Krev mi vztekle pěnila v žilách. „Mohl mi to říct Riven.“ Hlas se mi při vyslovení toho jména zlomil. Příčilo se mi to. Po zničení přehrady jsme spolu cestovali kolik dní. Tvrdil, že mi věří – také se tak choval – ale nevěřil mi očividně ve všem. Ani jsem mu nestála za přítomnost, když jsem se dnes dověděla pravdu.

Byla jsem vzteky rozpálená doběla, a přesto jsem v hloubi duše cítila ledový osten zrady, jeden osten za každou chvíli, kdy si Riven nechával pro sebe pravdu, skrytou za pro mě neviditelným závěsem kdesi ve stínech, o kterých jsem myslela, že jsem je rozehnala.

„Říkal jsem si, že všem nejlépe prospěje, když pravdu prozradím osobně,“ pronesl princ měkčeji než předtím; tón hlasu se mu odrážel v zelených očích, kterými si měřil mou tvář. „Nechtěl jsem, aby ti pak kdokoli mohl předhodit, že jsi přinutila Rivena k vydání mé osoby s pomocí tvé... známosti.“

Zamrkala jsem: „Proč–“

„–bys mě měla zabíjet?“ Princ utlumil pobavený smích. „Proč by ses měla stát Čepelí pro zbytek života? Proč vydírat mého otce? Na tom, co by si pomysleli, teď už nezáleží. Podstatný je pouze fakt, že jsi elfynům poskytla pramálo důvodů k důvěře. Nechtěl jsem jim to činit těžším,“ prohrábl si princ blonďaté lokny. Koruna mu stále ležela zapomenutá u nohou. Zírala jsem na ni a přemýšlela, zda můžu Kiliánovi věřit, že je pro něj jen nástrojem. Třeba se spokojí s Aemonovým svržením, ale jaký princ by po pádu otcovy koruny dokázal odolat lákadlu moci? Tak dobře jsem Kiliána neznala.

Vykopla jsem korunu špičkou nohy do vzduchu. Chytil ji s přesností a rychlostí zkušeného vojáka. Pověsil si ji na zápěstí a nespouštěl ze mě zrak. Ať už dělal za svého pobytu mimo hlavní město cokoli, zřejmě netrávil celé dny zavřený nad svitky a knihami.

Zamračila jsem se: „A udělat ze mě veřejně tupce bylo taky v mém nejlepším zájmu?“ Jedem sarkastické poznámky jsem se div nezalkla.

„Ano, bylo,“ popotáhl si rukáv.

Neubránila jsem se smíchu.

„Nemůžu tě nutit nahlížet na věci z mého úhlu pohledu, Keero, ale tvoje nevědomost jen potvrzuje, že plán vychází. Dokonce ani Čepel o mé účasti nic netušila – neměla jsi ani stín podezření, a agentky jakbysmet. Jistě odpustíš, že to beru jako znamení bezpečí. Aspoň prozatím.“ Přistoupil ke mně a sevřel ruku s korunou v pěst, až mu zbělely klouby. Stál pevně a vyrovnaně, přesto jsem však cítila, jak v něm narůstá vztek; tak jako pergamen ponechaný dlouho na slunci i princ začínal pomalu doutnat. „Elfynové potřebovali vítězství. Jsme na pokraji války... Kolik let bolesti se jim chystám složit k nohám? Kolik se jich pustí do boje s něčím, co nikdy neuvidí? Dnes odešli s nadějí, protože bez ohledu na události v Silstře v tobě většina pořád vidí nepřítele, Keero.“

Zhluboka se nadechl a chytil mě za ruku. Dlaň měl vlahou a suchou jako papír. „Proto jsem z tebe dnes udělal poraženého soupeře. Aby v tobě zítra viděli důvěryhodného spojence.“

Neuhnula jsem pohledem. V očích jsem princi četla nepřirozenou upřímnost. S bratrem sdílel stejně nefritové duhovky, lemované jantarovým odstínem. Oči, které mě po celá desetiletí strašily v nejhorších snech a vzpomínkách. Při pouhém pomyšlení, že bych měla věřit Damienově krvi, mi přeběhl mráz po zádech. Syra s Nikolajem ale za princem stáli, a jejich mlčení stálo za princovými slovy.

Kiliánovi osobně nevěřím, ale Syra s Nikolajem by se vědomě nikdy nepřidali k nikomu jako Damien.

Pustila jsem Kiliánovu ruku, stáhla mu korunu ze zápěstí a roztočila ji na prstu jako dětskou hračku. „Jak dlouho jsi si tenhle proslov chystal?“

Kilián se rozesmál: „Měl jsem celkem dost času.“

„Jen dnes ráno si ho cvičil tři hodiny a nutil mě poslouchat,“ přisadil si Nikolaj, když opět vykoukl za princovým ramenem.

Zastavila jsem korunu uprostřed otáčky a podala ji zpět Kiliánovi. „Proslovy stranou, ale naše spojenectví se rozpadne, pokud mě budeš i nadále držet v nevědomosti. Vím, že si důvěru tvých lidí musím teprve zasloužit, ale předpokládám správně, že tvoji už mám?“ Se zatajeným dechem jsem se rychle podívala na Syru s Nikolajem.

Nikolaj přikývl a opatrně vystoupil z princova stínu: „Samozřejmě. Tam na hrázi jsi mi zachránila život, drahá Keero. A navíc, jak bych mohl nevěřit takové tvářičce?“

Syra taky udělala krok a přikývla: „Věřila jsem ti už od Caertu, a budu ti věřit i po vítězném konci války.“ Její slova mě překvapila. Před očima mi vyvstaly tváře dvou agentek, které jsem položila na caertskou hranici. Při vzpomínce na způsob, jakým jsem ze sebe smyla bolest, mě zaplavil stud. Syra mě našla a rozpoznala v mé bolesti svou vlastní. Úplně jsem nechápala, co to pro ni znamená. Co to znamená pro mě. Spolkla jsem knedlík v krku a kývla.

Kilián si zastrčil korunu pod paži jako knihu: „Svá slova myslím vážně, Keero. Věřím ti a chci, abys nám pomohla osvobodit Elverat jednou provždy. Až dorazíme do Myrelintu, promluvím s tebou o všem, co víme.“

„Myrelintu?“ zopakovala jsem a tázavě naklonila hlavu. „Myslela jsem, že se usadíme někde v království, na lépe dostupném místě.“

Syra mě objala paží kolem ramen a postrčila ke dveřím. Cítila jsem na krku její svaly. „Můj domov je dostupnější než myslíš, dítě.“

Potlačila jsem touhu tomu doteku uhnout. Sice jsem byla oblečená v tunice a těžkém plášti, ale obávala jsem se, aby Syra nedokázala přes všechny vrstvy ucítit jména, která jsem si do kůže vyřezala.

Ohlédla jsem se na ni: „Zbývá nám ještě aspoň deset dní cesty.“

Kilián na mě pohlédl přes rameno: „Vážně?“

S těmi slovy zmizel v temnotě.

Nepochybně jsme byli uprostřed Zpívajícího lesa. Vstoupila jsem do prostoru, na jehož počátku stála síň, rychle se měnící v tunel. Shora by nikdo nehádal, že se pod zemí ukrývá tábor. Ne že by do Zpívajícího lesa poutníci zabloudili často a ochotně.

Byl totiž hustý a plný zkroucených stromů, pnoucích se v propletených spirálách k nebi. Kůru měly tvrdou a barva sluncem ozářené modři přecházela v noc. Rostly tak vysoko, že mohly směle konkurovat nejnižším vrcholkům Hořících hor na západě, a tlusté kmeny by neobjali ani čtyři lidé. Byly velikány lesa, ale pocestné drželo v šachu jejich listí.

Z jasně fialových pupenů a květů rostly šlahouny všech odstínů západu slunce. Některé visely z nejvyšších větví až na zem a bránily v průchodu pěším i jezdcům, a hustý porost ztěžoval orientaci za dne i v noci. Nebýt zpěvu, král by už dávno celý les vykácel.

Většinou les mlčel, ale když zadul správný vítr, ožil písní. Někdy stromy zpívaly o míru a klidu, aby vedly ztracené poutníky domů, jindy však zpívaly zle a poutníci si uřezávali uši, aby píseň ztišili. Jejich těla se často našla na kraji lesa, pověšená na šlahounech uprostřed kroku, jako by si je větve našly a uškrtily a vysály z nich životodárnou energii pro další píseň.

My naštěstí byli uprostřed velké mýtiny. Kruhovitá lučina překypovala jemnou trávou a divokými květinami. Hustý les kolem ní tvořil zeď a natahoval prsty k temnící obloze.

Neviděla jsem ani náznak stezky. Žádnou silnici, po které by sem shromážděná karavana přijela, ani žádnou, po které by mohla odjet.

Po boku se mi objevil Nikolaj.

Zlehka mlčky kopal do jakési žluté hlízy. Stále se mi nedokázal podívat do očí; místo toho skláněl hlavu jako zvadlá květina.

Hlasitě jsem vzdychla – věděla jsem, že Nikolaj trošku přehánění ocení. „Jestli se bojíš políčku, tak nemáš důvod. Aspoň dnes.“

Zvedl hlavu a opatrně se usmál.

„Ale pořád ještě jsem nezavrhla myšlenku, že ti do pomády přimíchám hnůj.“

Okamžitě majetnicky popadl svou brašnu.

„To bys neudělala.“

„Zkus mi znovu věšet bulíky na nos, a uvidíš.“ Nepodařilo se mi pronést ta slova se zamýšleným hravým přízvukem, ale nehodlala jsem je brát zpět. Nechala jsem je mezi námi viset jako větev okolního lesa s nejistotou, zda to byla výhrůžka nebo varování. „Proč tu není Riven?“ Ta otázka mě pálila jako oheň; už jsem ji nemohla déle nechávat nevyslovenou. A Nikolaj byl podle mě jediný, kdo by mi doopravdy odpověděl.

Úsměv mu zvadl jako sfouknutá svíčka. „Kdyby mohl, byl by tu.“

„A víc mi neřekneš?“ Hnusil se mi zoufalý podtón vlastního hlasu. Jako by mi Kilián při odhalení vrazil do břicha nůž, a pomyšlení na Rivenovu nepřítomnost ho zarazilo ještě o něco hlouběji.

Nikolajův účastný výraz nepomáhal.

Částečně jsem si přála, aby dýka byla skutečná; to bych ji mohla vytáhnout a taky ho probodnout. Před Silstrou bych to nejspíš udělala.

Pozvedl zdánlivě vyzývavě obočí: „Slyšela bys to radši ode mě, nebo od něj?“

Zaklonila jsem hlavu a vzdychla. Připadala jsem si jako jedna z bílých husí v Pustinách, ztracená, osamělá, pátrající na nebi po hejnu, které se už vrátilo domů. „Od něj,“ připustila jsem nakonec.

Nikolaj mě zpola účastně, zpola konejšivě objal. Jedna část mého já při tom doteku zuřila, ale druhá a větší hasila plameny hněvu vědomím, že Nikolaj jenom poslouchal rozkazy. Ať už jsme se po týdnech společného putování kontinentem stali čímkoli, chápala jsem lži, které musel říkat ve snaze krýt Kiliánovo spojenectví. V jeho objetí jsem si byla jistá, že hněv ve mně rychle opadne, přinejmenším vůči němu.

Zaklonil se a prohlédl mi krk a paži. „Bolí to? Říkal jsem Syře, že šipka byla moc silná, ale trvala na svém. Dnes ráno jsi docela ošklivě upadla.“

Přejela jsem si prsty po bouli na ruce. „Dnes ráno?“ zamrkala jsem. Tělo mě ještě úplně neposlouchalo a bolelo. Neměla jsem dojem, že bych spala jenom den. „Ale Mrtvý les je přece skoro měsíc cesty.“

Nikolaj se uličnicky pousmál: „Probudila jsi se do podstatně jiného Elveratu, než v jakém jsi včera usínala. Nepřipravím tě o potěšení ho objevit.“

KAPITOLA DVĚ

Příští hodinu jsem nehnutě postávala uprostřed mýtiny jako strom v lese. Strom by byl aspoň k něčemu. Elfynové mlčky přecházeli kolem a rychle a účelně chystali koně i povozy, až bylo hned jasné, že to dělají často. Denní chleba skupiny nucené na útěku před zvědy krále Aemona neustále měnit tábor.

A právě mezi sebe přijali toho nejlepšího.

Zdálo se, že ten fakt nedokážou vyhnat z hlavy. Jejich pohledy jsem cítila jako náraz větru v mokrém oblečení, ale dobře vím, že mi nezbývá nic jiného než ohřát se a přežít. Což v téhle chvíli znamenalo stát nehnutě a tiše, jen s ozvěnou Kiliánových slov v hlavě. Pozvednutí značně ledových vztahů mezi mnou a elfyny se nevyhnu.

Jen další úkol. Na který mě nikdo nepřipravil.

Minula mě Syra, pomáhala s obrovskou dřevěnou bednou vysokému zelenookému elfovi v ošumělé kožené vestě přes cestovní oblečení. Poznala jsem ho až po chvíli.

Tarvelle.

Elf, který doprovázel Collina té noci, kdy zemřely dvě agentky. S rukama za zády jsem nechala vztek probublávat, ani jsem se po něm neohlédla. Jen koutkem oka jsem pozorovala, jak nakládají bednu na velký vůz; už jich je na korbě šest.

Jedna z nich má rozbitou postranici, takže vidím ovoce uvnitř. Vinvra. Drobné bobulky barvy krve smrtelníků a nejtemnější půlnoci. Bedna je jich plná až po okraj a předpokládám, že v ostatních je totéž. Rudé dokážou zabít i nejurostlejšího muže při pouhém olíznutí, zatímco černé ho sešlou v příšerných bolestech do hrobu, jen když pozře jedinou pecičku. Celý náklad vinvry by člověka přišel na celé jmění a pochybuji, že si ho elfynové mohou dovolit.

Nejspíš je ukradli ze severních sadů, kde ještě díky magii mohly růst a prospívat. Lord Curringham, vrchní správce sklizně, před pár měsíci hlásil králi ztrátu nákladu vinvry. Pousmála jsem se při pomyšlení, jak asi Syra s týmem dokázali krádež provést bez jediné stopy. Sama jsem četla hlášení agentek; loupež byla dokonalá.

Tarvelle vzhlédl a všiml si mého úsměvu. Rychle jsem nasadila vážnou tvář, přesto jsem si však vysloužila zamračení. Syra ho musela vycítit, protože na mě vrhla přes rameno vědoucí pohled. Zašeptala něco elfštinou, ale příliš rychle, než abych jí rozuměla.

Tarvelle mě sledoval jako ostříž, ale přikývl a vrátil se do tunelu, kde už zůstal.

Syra zatím mávla rukou k pásům na korbě vozu a odešla plnit další úkoly. Ramena mi nepatrně poklesla a musela jsem se opravdu přemáhat, abych samou vděčností nad přidělenou prací k vozu neběžela.

Pečlivě jsem zkontrolovala každý popruh, dokonce dvakrát, a přitom sledovala elfyny řadící se kolem do oddílů. V každém byl velký vůz a dva menší povozy a několik jezdců; zbytek šel pěšky.

Elfynů tu bylo víc, než bych čekala. O dost víc než ve skupince, která se s námi po přechodu Hořících hor setkala v Caertu. Na louce jsem napočítala celkem šest skupin o osmdesáti i více elfynech. Pro útok na království nedostatečné množství, ale víc, než jak jsem sílu povstalců odhadovala. Víc lidí k přesvědčení, aby ve mě vložili důvěru.

Sevřelo se mi srdce, až jsem si musela povzdechnout.

Utáhla jsem poslední řemen a uviděla Kiliána klečet vedle koně. Za ním stála elfka se dvěma velkými brašnami v rukách, a princ jí zavazoval tkanice na botě. Předstírala jsem, že potřebuji řemen utáhnout znovu, a dál jsem sledovala celou scénu. Elfka měla na sobě plášť z elfí látky, poznamenaný dlouhými cestami, ale bez ozdob či bohatého prošívání. Kalhoty a boty samé bláto a na dvou místech záplatované. Král by si nikoho tak obyčejného nepustil ani na dohled, natož aby mu zavazoval botu.

Poklepal ji po koleni, že může pokračovat v cestě. Ještě se stále vkleče ujistil, že tkanici zavázal dobře, a pak vstal. Hned se k němu vrhl Collin, aby mu nabídl pomocnou ruku, ale Kilián zavrtěl hlavou.

Potlačila jsem zasmání.

Collin se ke mně hned otočil, ale já už úpěnlivě upínala pozornost na řemen. Třikrát jsem se nadechla, než Collin odspěchal za Kiliánem ke skupince půlelfů, kteří se lopotili s výměnou kola kočáru.

Tarvelle se mezitím vynořil z tunelu a mířil ke mně s koněm na uzdě. Tvář mu ostře lemovaly dva černé copy. Beze slova mi vrazil otěže do ruky, neznatelně kývl, a odkráčel.

Kůň mi očichal rameno a začal se pást. Sedlové brašny byly netknuté na patřičném místě. Kožená chlopeň na sedle, kterou jsem při zásahu šipky opravovala, byla pořád otočená nahoru.

S jazykem v koutku úst jsem vrátila pláštěnku na místo a vytáhla malý váček, přivázaný k hrušce sedla. Ohmatala jsem přes vydělanou kůži pevné tvary lahvičky a vydechla si. Elixír jsem ale nevytáhla. Cítila jsem bolest jako obvykle, tentokrát však mírnou. Už mě nesžírala touha, prahnoucí po pozornosti tak dlouho, dokud moje sebeovládání nepovolilo a já sáhla po vinném měchu. Tak silnou touhu jsem necítila už celé týdny. Nepotřebovala jsem pomoc kapky elixíru, ale uklidnilo mě pomyšlení, že si mohu v případě potřeby od bolesti ulevit.

Za lahvičkou jsem nahmatala své tenké tetovací pero. Nikdo ho nevzal. Čistá kůže na žebrech mě svědila nedočkavostí. Nevyřezala jsem na sebe jediné jméno od pohřební hranice agentek v Caertu. Alys a Elinar.

Vzpomněla jsem si na další dvě agentky padlé v Silstře – jedna mým šípem. Vyschlo mi v ústech při pomyšlení, že se nikdy nedovím jména obou půlelfek a nikdy je nepřidám na seznam nevinných, který jsem nosila navzdory králi, jenž mě donutil zabíjet.

Sevřela jsem váček tak pevně, až se mi lahvička obtiskla do dlaně. Zahnala jsem tváře mrtvých hluboko do vzpomínek. Užírat se bolestí nad jejich smrtí mi teď nepomůže. Vysvobodí mě jen pomsta.

Na předloktí mě zasvědilo jedno jméno, jako by se kůže na něm natáhla. Brenna. Tu jsem si do těla vyřezala jako první, největší a nejdůležitější. To jí jsem slíbila, že její smrt pomstím. Že zbořím Aemonův trůn a zničím korunu, aby už nad půlelfy nikdo neměl moc. Mrtvé agentky pomstím také.

Polykám vzdor bolesti v hrdle. Lahvičku jsem ale ponechala ve váčku. Otupení bolesti přinášelo jen dočasnou úlevu, po níž se vrátila s dvojnásobnou silou. Chtěla jsem cítit vinu, jež mi proudila v žilách. Vyléčit se, nebo vytrestat. Já vlastně nevím.

Ne, že by na tom záleželo. Elixír byl jen další z řady připomínek, že jsem se nikdy na nic moc neptala. Vyrobili ho elfové s pomocí jakési prastaré magie, o níž si Hildegarda myslela, že mi pomůže, ale mě to nezajímalo. Třeba mi tmavá tekutina tišila touhy a otupovala je dost na to, abych mohla doufat v konec bolesti, nebo mi pomohlo částečné sdílení bolesti s Rivenem.

Riven.

Neustále se mi objevoval v myšlenkách. Ve všech otázkách, které jsem nikdy nepoložila, a teď jsem zoufale toužila po odpovědích.

Opřela jsem se o klisnu. Ohlédla se po mně, ale rychle se vrátila k pastvě. Já zatím zírala do nebe a snažila se poslat otázky hluboko do nitra za tvářemi mrtvých. Oblohu žíhaly fialové a meruňkové pruhy a načechraná oblaka s blankytnými okraji, které s příchodem noci brzy naberou tmavě modrý odstín.

Temnota a stín. Jako Stín pronásledující mě napříč královstvím, vždy v pozadí a teď neznámo kde.

Píchlo mě u srdce a náhle jsem byla vděčná, že se mohu před davem schovat za koně. Věděla jsem, že se na Rivena zlobím oprávněně, ale kromě vzteku jsem byla plná i jiných citů. Míjely však příliš rychle, než abych je zachytila. Měla jsem dojem, že jsem ztracená v temných vodách beze světla a ani nevím, zda plavu v rybníčku, jezeře či moři. A zda mám zůstat, plavat, nebo se nechat jen unášet. A že ať se rozhodnu jakkoli, rozhodnu se nejspíš špatně.

Riven mi neřekl pravdu, ale copak mi lhal? Už v Aralintu jasně stanovil pravidla spojenectví – neříkat víc, než je nutné – a já po nabídce hladově skočila v touze zůstat v utajení, co nejvíc to šlo. Copak jsem se mohla zlobit, že díky tomu Riven tajil svazek s Kiliánem, když já sama tajila části svého vlastního já?

Povzdechla jsem si. Odpověď na tuhle otázku jsem neznala. A pochybovala jsem, že by ji znal Riven.

Jakékoli pochopení naráželo na ohnivou stěnu vzteku. Věřila jsem Rivenovi dost na to, aby mě vytáhl z temnoty do světla, ale teď byla ta důvěra rozptýlena jako hvězdy na obloze nade mnou.

Co jsme odjeli z Aralintu, mohl se mi svěřit mnohokrát. Chápala jsem, proč neprozradil všechna tajemství už té noci, kdy jsme uzavřeli spojenectví, nebo během následujících týdnů putování. Nevěřil mi; tehdy mě ani neměl rád. Ale to se pomalu změnilo. Aspoň pro mě. Já mu předložila všechny části svého já, ale Riven si svá tajemství nechal pro sebe.

Všechny části ne, ozvalo se mé potměšilé podvědomí. Sáhla jsem na jizvu po jméně Brenna a pevně ji sevřela, jako by pravda mohla z rány kapat jako krev.

Bolest v srdci trochu ustoupila.

Pořád ještě mám tajemství. Části, které Riven nezná a znát nepotřebuje. S hlubokým nádechem začínám kontrolovat postroj. Teď se nepotřebuji brodit hlubinami pocitů. S tím počkám až na chvíli, kdy Riven konečně sebere odvahu a postaví se mi.

V balíčku na sedle jsem našla opasek a čepele. Rozvázala jsem elfí provazy poutající ozdobnou kůži. Každá čepel byla pečlivě vyčištěná a v pochvě. Pásek byl na pochvách úhledně složený.

„Nepotěšila jsem tě?“ zeptala se Syra. K vlastnímu úleku jsem ji vůbec neslyšela přicházet. Sotva jsem se otočila, už se zasmála mému překvapenému výrazu. „Vyčistila jsem ti zbraně. Ashwirii atra maantir.“

„Zbraň musí být vždy připravená,“ zopakovala jsem elveratsky.

Přikývla, ale úsměv se jí vytratil.

„Netušila jsem, že se půlelfové Ukradených zemí učili elfsky.“

Do tváře se mi vkradl ruměnec.

„Neučí,“ odpověděla jsem a obešla tím nevyřčenou otázku. Na delší vysvětlování jsem příliš unavená a nechci vzpomínat na temné časy. „Ta slova jsou vytesána na nádvoří Řádu. Nakonec se je naučí všechny agentky.“

Syra stála bez hnutí jako skála. Nedýchala, oči rozostřené. Já se ani nehnula, jen jsem pohledem studovala jizvy zdobící jí vypracované paže a široká ramena. Táhly se podél křivek a linií svalů a zdůrazňovaly jejich pohyb, jako by je načrtla sama matka příroda. Každá z jizev představovala větev magických stromů, jejichž jména a listí jsem neznala. Jizvy také nebyly vystouplé jako ty moje, ale byly spíš tenkými žlutavými čarami, podtrhujícími tmavohnědou pleť. Byly krásné samy o sobě, ale na Syřině mocném těle představovaly učiněné umělecké dílo.

Stisknuté rty se jí zachvěly. Odtrhla jsem oči od jizev právě v té chvíli. Připnula jsem si čepele na opasek. Naskočila mi husí kůže; ne kvůli touze pořezat se, ale kvůli touze vyhrnout si rukávy a ukázat Syře jizvy z pera mé vlastní viny.

Sevřela jsem jílec dýky z heliotropu. Syra by asi pochopila alkoholismus, ale nutkání zaznamenávat si na tělo jména zabitých by na ni možná bylo příliš. Asi by to vnímala jako výsměch posvátnému rituálu, ke kterému se musela propracovávat celá staletí.

Rukáv jsem stáhla a polkla pravdu. Mé jizvy byly jen důkazem, proč by mi elfynové neměli věřit.

„Niikir’na má pořád nádvoří?“ optala se ochraptěle, jako by bojovala s každým slovem.

Zamrkala jsem. Úplně mi vypadlo, že také cvičila na ostrovech. Než Aemon dobyl Elverat, měl Řád sídlo všude, kde elfí válečníci cvičili a získávali jizvy. Syra tam žila celá pokolení. Pak ale přišel Aemon a vše změnil v cosi krutého.

„Částečně,“ odpověděla jsem. „Palác ale stále stojí. Žijí v něm rekrutky a někteří členové Arzenálu. Nádvoří je víceméně neporušené, i když za ty roky některé kameny a sochy došly úhony.“

Jednu ze soch jsem rozbila osobně. Nebo aspoň poškodila. Gerarda, Dýka, mě dokázala během výcviku rekrutek vždycky namíchnout. Jednoho dne mi bouchly saze a hodila jsem ji na sochu vysoké dlouhovlasé elfky. Nepřežila to její paže a meč.

„Myslela jsem, že všechno zničili,“ vydechla tak tiše, že jsem si nebyla jistá, zda jsou ta slova určena mně.

Nejistě jsem otevřela ústa a nevěděla, co bych mohla říct, abych ji utěšila. Naštěstí jsem nemusela říkat nic, protože se vedle nás objevil Kilián a Syře se do tváře vrátil vřelý klid. „Jste připraveny navštívit Myrelint?“ zeptal se princ.

Nechápavě jsem zvedla obočí. Do města to bylo deset dní cesty, ne-li víc. Ukázala jsem na noční oblohu posetou hvězdami. „Není na začátek tak dlouhé cesty trochu pozdě?“

Kiliánovy nefritové oči hrály rozpustilými plamínky.

„Některé cesty se dají podniknout jedině za tmy.“

KAPITOLA TŘI

Vyrazili jsme, když poslední stopy soumraku ustoupily jasné, hvězdné noci. Skupinu vedl Nikolaj se Syrou vstříc západnímu kraji mýtiny, kde se rychle vnořili do stínových spirál a zkroucených kmenů. Zprvu se zdálo, že ať vešel do Zpívajícího lesa kdokoli, prostě zmizel hned, jak překročil hranici mezi lučinou a stromovím.

S úžasem jsem sledovala, jak se do noci rozpouštěla další a další těla. Kilián seděl na koni vedle mě. Jel na vysokém oři s ebenovou srstí, která se v měsíčním světle třpytila. Uvítala jsem, že poslal Collina napřed za Tarvellem, aby pomohl s vozy. Viděla jsem, jak se blonďatá hlava vpředu mnohokrát po nás otáčí, než zmizela ve strašidelném lese.

Sotva jsme dojeli blíž, temné šlahouny se také ztratily, zvedly se vstříc inkoustovému nebi, aby odhalily stezku plnou stovek elfynů.

Okouzlující.

Zasmála jsem se. Stejná magie chránila stezku na předměstí Aralintu, a rozbila se jako zrcadlo hned, jak jsme jí projeli. Magie už z povrchu světa prakticky zmizela, ale elfynové stále ještě věděli, jak využít poslední zbytky.

Cestou jsem s Kiliánem nepromluvila ani slovo. Stezka připomínala tunel se stropem z hustě rostoucích větví a listí. Neprošel jím ani záblesk jediné hvězdy a vzduch byl vlhký a zatuchlý. Na cestu nám nesvítilo jediné magické slunce. Elfynové se svými oři šli po paměti. Kilián jel také mlčky, ale cítila jsem na sobě co pár minut jeho kradmý pohled; i s vylepšeným zrakem jsem si však v temnotě nebyla úplně jistá. Vím jen, že si za jízdy přehazoval otěže z ruky do ruky a palcem třel jejich kůži.

Tunelem se rozlehlo hlasité prasknutí lámajícího se dřeva. Moje klisna klopýtla. Neupadla, ale musela vykročit z řady doleva, aby znovu nabyla rovnováhy. Skupina pulfů před námi do sebe ve zmatku narazila.

„Co se stalo?“ donesl se mi k uším ze tmy Kiliánův šepot.

„Kolo,“ zněla stejně tichá odpověď.

„Nechte ho být,“ přikázal princ pevně.

Vylovila jsem z kapsy vesty zápalku. „Než tu necháme komplet celý vůz se zásobami, bylo by dobré zhodnotit rozsah poškození,“ zašeptala jsem do míst, kde snad Kilián stál.

Sklouzla jsem ze sedla. V okolní temnotě jsem nerozeznávala ani postavy, ani koně. Natáhla jsem ruku, ale prsty se nedotkly ničeho jiného než temné prázdnoty.

Ve tmě se cosi pohnulo. V hustém porostu to znělo, jako by to přišlo shora, ne odněkud z tunelu.

„Kde jsi, Keero?“ donesl mi vítr Kiliánův hlas, stále šeptající, ale přesto přetékající nepochopitelným zoufalstvím.

Rozškrtla jsem zápalku.

Světlo ozářilo Kiliánův vyděšený obličej. Princ stál přímo vedle mě.

„Utíkej!“ vykřikl a už se nesnažil být potichu.

Lesem se rozlehl pronikavý jek, hlasitější, než by mohl vydat jakýkoli člověk nebo živý tvor. Vyrazil mi dech a roztřásl mě až do morku kostí. Čas zdánlivě zpomalil, zatímco jsem upustila zápalku a sledovala, jak se princ škrábe zpět do sedla.

V tunelu někdo zatroubil na roh, a to přivolalo další pronikavé zaječení. O kus dál vyskočilo tak jasné světlo, že jsem si při nasedání musela zaclonit oči.

Záře nabrala podobu malých magických sluncí; letěla tunelem všemi směry. Jejich svit koupal okolní les v jemných odstínech stříbra, takže jsem zahlédla dlouhé spáry, které trhaly hustý strop nad našimi hlavami. Otřásal se, zatímco elfynové pod ním utíkali hlouběji do nitra Zpívajícího lesa.

Davem projížděli jezdci a brali k sobě na koňské hřbety dva i tři opěšalé, zatímco cválali vstříc neviditelnému cíli.

Ohlížím se po poškozeném voze a vidím, že kolo ještě částečně drží na ose.

Chyběl však zákolník, držící je na místě.

„Keero!“ zakřičel na mě Kilián, zatímco rychle pomáhal na hřbet jednomu z pulfů.

Hodil mi skleněnou lahvičku, a já ji jednou rukou zachytila. Uvnitř bylo pět bobulí vinvry.

Zdvihla jsem hlavu a chtěla se zeptat, k čemu mi je dává, ale princ už cválal po stezce a natahoval ruku po dalším pěším uprchlíkovi.

Pobídla jsem koně a vyrazila k davu. Větvemi mi nad hlavou projel ohromný dráp. Zhoupla jsem se přes okraj sedla a zahákla nohu za třmen, který teď spočíval na sedle, abych nebyla snadný cíl.

Se srdcem až v krku se mi mezi lopatkami rozlilo cosi horkého. Stále jsem v Rivenově tunice, jejíž rukáv právě smáčela jantarová krev z rány, kde mě spár zasáhl.

Se zaúpěním jsem se vyškrábala zpět do sedla a řítila se dál. Za mnou se ozvala hlasitá rána a já věděla, že jedna ze stvůr právě prorazila stromovým příkrovem a dopadla na stezku. Rychle jsem se ohlédla a spatřila osamělého elfa, na kterého ostatní zapomněli.

Za ním se hrozivě tyčila mohutná příšera s jelení hlavou a ohromnými parohy sahajícími až ke stropu stezky, z něhož padaly kaskády potrhaných šlahounů. Stála na zadních nohách s kopyty a opírala se přitom o dlouhé paže ozbrojené drápy, delšími než všechny mé dýky. Slintala a s vrčením cenila dlouhé zuby, hotové trhat maso na kusy.

Elf nemá šanci.

Bez rozmýšlení jsem přitáhla otěže a otočila koně vstříc nestvůře. Tasila jsem jeden ze svých mečů na opasku a rychle ho vrhla na tvora; zasekl se mu do ramene. Stvůra zavyla bolestí a padla zády na zem. Z rány vytryskla hustá, černá krev; příšera zatím zkoušela vytáhnout si tlamou meč z rány.

Vydechla jsem a dojela k běžícímu elfovi. Ztratil jednu botu a nohy měl samou krev. Natáhla jsem k němu ruku, ale zavrtěl hlavou. Nechtěl se mě chytit.

Z tunelu se ozvala další rána. To z hustého baldachýnu stromů nad námi spadla druhá stvůra. Téhle chyběla polovina tváře, místo ní jsem viděla lebku s prázdným očním důlkem.

„Naskoč, nebo zemřeš!“ vykřikla jsem. Elfův pohled prolétl mezi mou nataženou rukou a příšerou. Ta už po pádu našla rovnováhu a rozběhla se k padlému druhovi. Znovu jsem natáhla ruku k elfovi. „Rozhodni se. Ale věz, že nikdo nebude truchlit pro tak hloupou smrt.“

Zamračil se, ale chytil se nabízené ruky, takže jsem ho mohla vytáhnout k sobě na koně.

„Co jsou zač?“ snažila jsem se překřičet dusot kopyt.

„Bezejmenní,“ zavolal a popadl bílý kostěný jílec mé dýky z krvavého kamene.

Uhnula jsem před úderem spáru. „Ta je moc krátká – popadni hnědý jílec a připrav se.“

Elf vytasil dlouhý meč se širokou čepelí, která se ve světle magických sluncí stříbrně třpytila. Nedalo se jím házet, ale nepřítel byl stejně moc blízko. Dalším útokem prohrábl klisně ocasní žíně.

„Počkej na příští útok a pak zamiř na zátylek,“ zařvala jsem. Neměla jsem čas se ohlédnout, než se na nás tvor znovu vrhl.

Elf s výkřikem zarazil ostří do nestvůrného krku. Tunelem prolétlo ohlušující zaúpění, tak hlasité, že mi div nepraskly bubínky, a ze stromového stropu popadaly větve. Vyhnula jsem se jedné z nich a vydechla úlevou, protože tvorovy kroky nám za zády ztichly.

Jenže už za příští zatáčkou na nás čekala trojice dalších spárů, které se snažily proklestit si cestu větvemi; stvůry stály mezi mnou a čímsi jako zářícím rybníčkem s břehy vroubenými šedým kamenem.

„Jak se jmenuješ?“ zavolala jsem přes rameno.

„Pirmiit!“

„Tak jestli to přežijeme, Pirmiite, připomeň mi, ať ti poděkuji za záchranu života.“

„Ty mně taky,“ odpověděl s přídechem veselí v hlase.

Klisna se umně vyhnula dalšímu opuštěnému vozu právě ve chvíli, kdy z baldachýnu větví spadla třetí příšera. Pozvedla jsem skleničku s bobulemi a pobídla zvíře k ještě rychlejšímu běhu.

„Otevři ji a hoď bobulky do portálu dřív, než jím projedeme,“ křičel Pirmiit, zatímco mi zpoza opasku vytáhl další čepel.

Dojeli jsme k velké jeskyni, s ústím dost širokým pro třicet mužů v řadě vedle sebe a vyraženým ve stříbrné rudě, lesknoucí se jako drahokamy ve sluneční záři. Světlo ale nepocházelo od magických sluncí, vycházelo z vodní stěny, která se vlnila kousek za ústím. Nebo jsem si alespoň myslela, že je to voda.

Na otázky nebyl čas. Bezejmenný sekl dlouhým drápem a klisna zaržála bolestí, když jí na boku zůstala hluboká rána. Pustila jsem otěže a nasypala si bobulky do dlaně. Těsně před nárazem do stěny jsem hodila vinvru do svislé hladiny a v úžasu mi spadla čelist, protože vodní stěna náhle zavířila zlatým svitem, jehož síla srazila stvůru zpět a přinutila ji s kňučením si krýt oči.

Čekala jsem náraz o vodní hladinu, jako při skoku do jezera, ale místo toho to bylo jako projít závojem chladné mlhy. Tělo mi halila stejná záře, jaká objímala Pirmiita s Kiliánem, který na nás čekal na prahu. Žíly na krku měl naběhlé a zdálo se, že lapá po dechu. Nepatrné stopy vřelosti, které obvykle dodávaly princově pokožce teplejší odstíny, zmizely; Kilián byl bílý jako sníh.

Seskočila jsem ze sedla. Princ musel poslat svého koně napřed s elfynem, kterého zachránil. Vzhlédla jsem k Pirmiitovi, který krátce přikývl. „Ošetříme ji, máš mé slovo,“ rozloučil se. Hleděla jsem za ním, jak s koněm pokračuje po stezce, a teprve pak mi došlo, že jsme na dně jezera.

Kolem skupiny zářila síť zlatavého světla jako štít bránící vodě, aby jim smáčela kůži nebo aby jejich plíce vdechovaly tekutinu. Ale když jsem sledovala jednotlivé postavy, jak mizí v inkoustové temnotě jezera, viděla jsem husté stěny mořských řas, které lemovaly stezku. Mezi jednotlivými stonky se mihlo hejno ryb a další mi proplulo nad hlavou, zcela lhostejné ke skupině suchozemců, která se náhle v jezeře objevila.

„Jak je to možné?“ zašeptala jsem a s nevěřícím smíchem se obrátila k princi. Smrtonosné stvůry, kterým jsem jen o vlásek před chvílí unikla, byly pro tu chvíli zapomenuty.

Kiliánovy nefritové oči zhodnotily mé zakrvácené rameno. Dvěma kroky ke mně přistoupil a strhl zničený rukáv dřív, než jsem mohla cokoli udělat.

Zkusila jsem skrýt jména, která jsem si vyřezala do kůže, stejně jako tlusté a vystouplé jizvy, které mi do ramen vyřezal Damien. „Nic mi není,“ vyštěkla jsem a v duchu si nadávala, že jsem Pirmiita poslala pryč i s koněm a náhradním oblečením.

„Jestli tě zasáhl Bezejmenný,“ zamračil se princ, „musím ránu zkontrolovat. Jejich spáry jsou jedovaté, Keero.“

Zaťala jsem zuby. Ať už míříme kamkoli, nedostanu se tam, aniž by si Kilián nevšiml pravdy, kterou mám vepsanou na kůži. Zhluboka jsem se nadechla a pomalu se otočila. Princ si zprvu jizev ani nevšiml – pečlivě si prohlížel dlouhý šrám na rameni. Rána je citlivá, ale má léčivá magie už kůži scelila.

Přejel po ní zlehka prstem.

„Ani stopa po odumřelé tkáni,“ zašeptal spíš pro sebe. „Neuvěřitelné.“

Dojel prstem na konec rány a pohladil první jméno.

S očima dokořán si teprve teď poprvé pořádně prohlédl paži. Tváře mu zrudly; než se odvrátil, zavrtěl hlavou.

„Měl jsem se dřív zeptat, než jsem ti strhl rukáv,“ sklonil hlavu. „Přijmi mou upřímnou omluvu, jestli jsem ti způsobil nepatřičné nepohodlí.“

Zadíval se na lán vzdouvajících se mořských řas.

„Radši bych o tom nemluvila,“ polkla jsem. Náhle mě zaplavila únava. Zatímco jsem se dívala, kam zmizel Pirmiit s mým pláštěm, roztřásly se mi nohy.

Kilián přikývl a svlékl si černý kabát. Podržel jej, abych si ho mohla obléknout. Byl teplý a voněl kouřem a pergamenem.

Vytáhla jsem zpod límce cop a zachytila princův pohled, kterým mi visel na krku.

Odkašlal si a zlatem ozářenou paží ukázal stezkou.

„Myrelint je tudy.“

Cestu po jezerním dně lemovaly silné klády a vysoké kameny porostlé vodní vegetací. Nad hlavou mi proplula tlustá ryba tak blízko, že mi údery ocasu zvedla konec copu. Natáhla jsem k ní prst a překvapeně shledala, že ji opravdu mohu pohladit po břiše. Ryba ztuhla a pak rychle odplula do temnoty.

„Co to je za magii?“ obrátila jsem se ke Kiliánovi, který klidně kráčel s rukama za zády, a chytla jsem ho za loket.

„Portálová magie,“ usmál se pyšně. „Pokud víš, kde portály jsou a kdy se otvírají, můžeš vstoupit v jednom bodě na kontinentu a objevit se v jiném.“

„A jak portál ví, kam tě má poslat?“ zvedla jsem obočí. „O tom rozhoduje nymf?“ Žaludek se mi sevřel při pomyšlení, zda u vchodu do portálu vítajícím elfyny doma čekal Riven.

Čekal na mě.

Princ zavrtěl hlavou a jezerní proudy odnesly moji naději do hlubin.

„Takovou magii neovládneš. Je ale odjakživa přirozenou součástí Elveratu. Portál má dvě cesty – jednu přístupnou ve světle sluncí a druhou ve světle hvězd. Po setmění vede do Myrelintu a s východem slunce se znovu změní.“

„A do Myrelintu vede jen jediný portál?“

„Několik,“ odkopl kamínek po písčitém dně. Líně se odkoulel a vyděsil svým pohybem skupinku střevlí.

„Tak proč volit tak nebezpečnou stezku?“ ukázala jsem palcem přes rameno k portálu, za nímž jsme nechali ve Zpívajícím lese Bezejmenné.

„Byla nejrychlejší,“ povzdechl si. „A Bezejmenní jsou obvykle neškodní. Pokud respektuješ jejich náturu, pak cesta Zpívajícím lesem není příliš nebezpečná.“

„Jakou náturu?“ otřásla jsem se při vzpomínce na spár trhající mi rameno.

„Nesnášejí hluk a po západu slunce se vrhají po každém světle, které se odváží vstoupit do jejich lesa.“

Zamrkala jsem. „Zápalka.“

Pomalu pokýval hlavou.

„Měl jsem tě varovat. Po tolika letech života nejméně poučeného tvora mezi elfyny mi mělo dojít, že mnoho věcí, které považuji za samozřejmé, neznáš.“

„Třeba jak lovit Bezejmenné?“

Tázavě se ke mně obrátil: „Elfynové je neloví. Předávají si znalosti soužití s dalšími lesními tvory. Než si otec nárokoval lesní země pro království, byl Zpívající les domovem jednoho z nejbohatších měst v celém Elveratu.“

„Smrtelníci o žádném městě v lesích nic nevědí.“ Většina poutníků se Zpívajícímu lesu úplně vyhýbala. Kdo se odvážil vkročit dovnitř, málokdy vyšel ven. Já sama jsem kdysi šla podél okraje a narazila přitom na mrtvolu půlelfa visící z větví. Byl přervaný v půli a jeho jantarová krev smáčela keř rostoucí pod torzem těla.

Kilián s vřelým úsměvem rozpřáhl ruce. „Smrtelníci toho nevědí... Copak jsi to ještě nezjistila?“

Myšlenkami stále zabíhám k onomu neznámému pulfovi. Utíkal snad, nebo pracoval pro některého ze smrtelníků, když se mu do cesty postavil Zpívající les? Pochmurná pravda mnou otřásla do morku kostí, stejně jako rána od Bezejmenného. Půlelf měl tajemství lesa znát – měl se ho dovědět od předků. Byla to další věc, o kterou nás Aemon připravil. Půlelfa to stálo život. Kolik asi zaplatilo stejnou cenu?

Zastavili jsme se u kopečku, v jehož úpatí bylo stejné ústí jeskyně, na jaké jsme narazili ve Zpívajícím lese. Na druhé straně jsem viděla zkreslené obrazy lidí a světel, zmítané proudy.

Kilián nakopl další kamínek a bezmyšlenkovitě se škrábal na kůži palce.

Po těsném úniku ze chřtánu smrti jsem nechápala, co by ho mělo tak znervózňovat?

„Škoda, že se nám rozbil vůz,“ pokrčil rameny ve snaze vyplnit ticho.

Přitáhla jsem si kabát těsněji k tělu a ujistila se, že nikde není vidět ani stopa jizev. „Nebyl rozbitý. Jen vypadl zákolník. Asi někde cestou.“

Princ se obrátil jako blesk. „Vypadl zákolník?“

„Mám ti to zopakovat, nebo zase mluvíš sám se sebou?“

Neposlouchal mě a zavrtěl hlavou. „Viděla jsi ten zákolník? Nebo nějaké poškození? Jakékoli?“

„Žádné,“ pokrčila jsem rameny, „ale protože si ze mě právě hodlal nestvůrný jelen udělat večeři...“

Popadl mě za obě paže. Pod tím dotekem jsem ztuhla; choval se ke mně tak neformálně, až mi to bylo nepříjemné. Na druhou stranu byl mým spojencem už celé týdny, zatímco já jeho jen pár hodin.

„Ať se při přechodu do Myrelintu stane cokoli, Keero, prosím zůstaň v klidu.“

„A proč bych měla vyšilovat?“ zamračila jsem se.

Princ se před odpovědí zhluboka nadechl. „Naše spojenectví je silně neoblíbené. Odhalit se ti a přivést tě do srdce Svartalfu ještě plameny nenávisti rozdmýchalo. A nejhlasitější odpůrci mohou zkoušet tvoji věrnost všemi způsoby.“

Polkla jsem. „Asi myslíš Collina s Tarvellem.“

Princ mi podezření nepotvrdil, ale ani nevyvrátil. „Postupem času všichni elfynové zjistí, že jsi a vždy budeš věrná nám. I tvoji odpůrci.“

„Ale do té doby se mám chovat slušně?“ založila jsem si ruce na prsou.

Zvedl hlavu k měsíčnímu svitu, jenž k nám dosahoval i přes metry jezerní vody. Vypustil k hladině oblak bublinek. „Přesně. Jestli se objevíš s tasenou zbraní, elfynové v tobě uvidí jen Čepel.“

Přejela jsem si jazykem po zubech a nespustila z Kiliána oči. Kromě Nikolajovy a Syřiny ochoty přijmout prince za vlastního a jako vůdce povstání jsem neměla jediný další důvod, proč bych mu měla věřit. Vlasy mu ve vodním proudu vlály kolem hlavy, ale nespustil ze mě oči. Upřímné a neúhybné.

Já s povzdechem oči zavřela.

„Nedám první ránu, ale jestli mě bezdůvodně napadnou, budu se bránit.“

Pak jsem s bradou bojovně vystrčenou čekala na princovu odpověď.

Zamrkal, narovnal se a jemně mi sevřel paži. „Nic menšího nečekám. A beru na vědomí, že to právě ty činíš v téhle chvíli první ústupek, a ještě tak krátce po uzavření příměří. Budu si to pamatovat, Keero. Pro někoho s takovou odpovědností nejde o lehký krok.“

Ještěže jsme stáli v chladivých vodách, nebo bych rozpaky zrudla od hlavy až k patě. Na lidi uznávající odpovědnost vůči agentkám nejsem vůbec zvyklá. A tím spíš na prince, který ji uznal tak upřímně. V kamenné zdi, kterou jsem postavila mezi mnou a ostatními, se objevila první trhlina. Kilián nějak přesně věděl, na který kámen udeřit.

Odkašlala jsem si a vykročila k ústí jeskyně. S princem v zádech jsem došla až na práh. Nevytáhl žádné bobule vinvry, ale rovnou prošel a já za ním. Znovu mě zahalila stejná chladná mlha, a pak už jsem vkročila do chladivého nočního vzduchu.

Stáli jsme v jiném lese. Nasávala jsem okolní výjevy. Přede mnou se tyčili prastaří velikáni. Ošlehané kmeny mohutnější než celý městský blok mizely vysoko nad hlavami vstříc hvězdné obloze. Z tlustých větví visely husté mechové chuchvalce osvětlené tisíci magických sluncí mnoha velikostí, od zrnek prachu po ohromné koule velké jako skutečné Slunce.

Velikány spojovaly vzdušné větve a šlahouny tvořící nebeské mosty. Mohutné boule a praskliny v kmenech sloužily obyvatelům za domov. Viděla jsem stíny dětí a rodičů. Celé stovky příbytků, některé plné a jiné prázdné.

Přišli jsme do města větví a listí, elfynů žijících mezi haluzemi a v srdcích stromů jako ptáci v hnízdech. Pomalu jsem se otáčela. Kam jen oko dohlédlo pokračovaly stromy, kmen za kmenem, domov za domovem.

Nic krásnějšího jsem v životě neviděla.

Kilián také vzhlížel ke korunám topícím se v jemném svitu hvězd a se širokým okouzlujícím úsměvem prohlásil: „Vítej v Myrelintu, Keero.“

KAPITOLA ČTYŘI

Cestou Myrelintem nabývalo město jasnějších kontur. Živoucí metropole stála mezi jezerem mizejícím všemi směry do noci a vrcholky Hořících hor. Okrouhlé hájky tvořily čtvrti a nahloučená obydlí snadno dostupná z výšin. Hájky samy se také shlukovaly do kruhových útvarů, v jejichž středech stála vždy mýtina ohraničená ohnivými koulemi, které v tenkém závoji magie ukrývaly plameny a kouř. Každá koule neustále plála v odstínech karmínové nebo safírové, které se střídaly kolem zakřiveného okraje háje.

Uprostřed města stál největší strom ze všech. Velikostí mi připomínal jasan v Aralintu, ale neměl zlatavé listí. Z nesmírných výšin se naopak stáčelo dolů pět ohromných větví ve spirálách kolem kmene až do země, kde se staly kořeny. Nikde ani lísteček, ani jehlička, jen porost vybledle tyrkysového mechu na spodní části kmene i větví.

Stáli před ním Nikolaj a Syra.

Nikolajovu tvář osvětlovala mihotavá blankytná a lápisová záře v chladných odstínech tlumících přirozeně tmavou pokožku; širokým úsměvem připomínal ducha poutaného k životu prastarým stromem za zády. Syra naopak stála u jantarového plamene, jehož teplý přísvit jen zvýrazňoval vysoké lícní kosti a jizvy. Překvapilo mě, jak záře ohně vyzdvihla dvě části Syřiny osobnosti, které jsem měla tu čest poznat: strhující krásu s ohnivým humorem, kterému však nedávala průchod často, a zkušenou válečnici zahalenou stínem a tajemstvím.

Kilián je oba vřele objal, jako by je neviděl kolik let a nikoli jen pár hodin.

Syra okamžitě zaletěla pohledem k princovu kabátu kolem mých ramen. „Žádný z elfynů nebyl zasažen, ale vypadá to, že jsi tolik štěstí neměla.“

Nikolaj ke mně vylekaně přiskočil a položil mi ruku na čelo. „Zatím nemá horečku. Máme čas sehnat mast.“ Luskl prsty na pulfa, který nejistě postával na okraji mýtiny. Ten hned odběhl za jednu z větví a zmizel. Já se zatím rozhlížela. Shromáždil se zde celý dav a já byla středem pozornosti, tu polekané, jinde vzteklé, onde zas znuděně zvědavé.

„Kde tě zasáhli?“ Nikolaj natáhl ruku po kabátu, ale Kilián ho zarazil.

„Už jsem ránu prohlédl. Keeřin léčitelský dar, zdá se, funguje nejen na řezné rány a škrábance.“

Syra dost překvapeně zvedla obočí. „Odolnost vůči Bezejmenným je vskutku vzácný dar. Mezi Valiteriany, nadanými, jsem o podobných schopnostech dosud neslyšela.“

Při zvuku toho slova mi uvázl dech v hrdle. Reině teorii o mém původu jsem dosud zcela na chuť nepřišla. Dlužila jsem jí za život; po výbuchu v Silstře mě vyléčila a přivedla zpět z pokraje jisté smrti, ale abych její teorii bezvýhradně přijala? Na to čarodějnici dost nevěřím. Znamenalo by to totiž, že jeden z mých rodičů byl půlelf a druhý alef. A ti zmizeli v prvních dnech Aemonovy okupace skoro před tisíci lety.

Osobním pochybám navzdory ale musím uznat, že se léčím rychleji a snáze, než bych měla. A soudě dle absence bolesti v rameni tato schopnost sílí.

Z davu na západním konci mýtiny vyšli Tarvelle s Collinem. Z hájů nad námi a početného davu, který nás obklopoval, doléhal ševel tichých hlasů.

Oba příchozí se na mě dívali jako dravci kroužící kolem oběti.

Strašně ráda bych jim na místě ukázala, kdo z nás je doopravdy dravec, ale dala jsem Kiliánovi slovo. Dokud nezaútočí, nesmím nic podniknout. Vrhla jsem na prince rychlý pohled a vysloužila si soucitné přikývnutí. Pak se postavil přede mě.

„Je to tak naléhavé, že to nemohlo počkat do našeho zítřejšího setkání?“ zeptal se princ klidně, ale ruce přitom sevřel v pěsti.

Tarvelle se na mě mračil a jeho zuřivý hlas rozezvučel ztichlou mýtinu: „Škrtla sirkou schválně, aby na nás poštvala Bezejmenné!“

Dav jako jeden muž zalapal po dechu. Koutkem oka jsem postřehla, jak několik rodičů pevně sevřelo děti, které si mě vyděšeně prohlížely.

Kilian stiskl rty: „Z jakého důvodu by to Keera dělala?“

„Je Čepel,“ založil si Collin ruce na prsou a posměšně si odfrkl. „Nemůžeš jí věřit, i kdyby naslibovala hory doly. Jak si můžeš být tak jistý, že stále neslouží Aemonovi?“

Vzteky se mi zatočila hlava: „Já o těch stvůrách nevěděla! Jinak bych nikdy neškrtla!“

„A to máme věřit pulfovi, co si vydělává na živobytí vražděním vlastních pokrevenců?“ sípal zuřivě Tarvelle. Trhla jsem sebou a postřehla zlovolný záblesk v jeho očích. Dobře věděl, že zasáhl přesně.

Chtěla jsem okamžitě vytrhnout Kiliánovi z opasku dýku a předvést Collinovi, co dokáže Čepel s trochou motivace, ale to nešlo. Princ měl pravdu. Sledovali nás všichni elfynové. Tím, že se budu chovat dle pověsti, jež mě předchází, si je nezískám.

„Zmařila jsem už mnoho životů, to nepopírám,“ odsekla jsem hlasitě, aby všichni slyšeli. Collin o krok ustoupil, jako by ani nečekal tak upřímnou odpověď. „Ve službách Aemonovu ukradenému trůnu jsem páchala nepopsatelné zrůdnosti, dost na to, abych zde, ve Svartalfu, neposílala jiné konat mou vůli. Ani agentky, ani stvůry z temných hvozdů.“

Tarvelle vycenil zuby a udělal krok ke mně. Syra vytasila své zahnuté čepele, ale zarazila jsem ji pozvednutou rukou. Nehodlám couvat před opovržením elfa, který mě nezná. Dlouze jsem se mu zadívala do očí a pak se ohlédla přes rameno na Collina. „Dozvěděl ses o Bezejmenných před nebo po úniku z království a návratu domů mezi elfyny?“

„Nemáš právo vyptávat se na můj život v království, Čepeli,“ zasyčel s rukou na jílci meče a poslední slovo doslova vyplivl jako jedovatou slinu.

Kilián položil ruce křížem na jílce obou dýk: „Odpověz na otázku.“ Nepřikazoval; vyhrožoval.

Já se s pozvednutým obočím obrátila zpět ke Collinovi.

„Po návratu,“ zabručel a celý červený sklonil hlavu.

Syra zvedla bradu, až se jí v temných očích odrazily jantarové plameny.

„Obviňoval jsi hlasitě, aby tě všichni slyšeli. Odpovídat bys měl stejně halasně.“

Collin polkl a přikývl jako chlapeček plísněný matkou. „O Bezejmenných jsem se dozvěděl až po návratu do Myrelintu,“ řekl sotva tak hlasitě, aby ho slyšeli v předních řadách.

Kilián jednou kývl a obrátil pozornost k davu.

„Já se o těch stvůrách také dozvěděl až po pouti přes Hořící hory při pátrání po svém lidu.“ Očima opět zabloudil ke Collinovi, který jeho pohled dlouho nevydržel. „V království o nich nic nevědí. Keera jen stěží mohla zaútočit na elfyny s pomocí informací, které neměla.“

Collin zaťal zuby. „Však taky není ve Svartalfu poprvé. Třeba Čepel o Bezejmenných zaslechla, když sem přišla zabít Stína se spojenci.“

Dav opět chladně zašuměl. Ševel mě zasáhl rovnou do srdce, takže jsem nedokázala najít vhodná slova k vlastní obraně. Collin žil s elfyny celá desetiletí; znal je lépe než já, a co víc, věřili mu. Věděl přesně kam udeřit, aby dosáhl rychlého a krutého vítězství.

„Zachránila mě,“ ozval se výkřik ze zadních řad. Elfynové se rozestoupili a pustili na mýtinu Pirmiita s kůží černou jako noční obloha a tváří rudě ozářenou plameny. „Ve všem tom zmatku na mě jezdci zapomněli. Jeden z Bezejmenných mě skoro přemohl, než na něj Čepel vyrazila o vlastní vůli a navzdory vysoké pravděpodobnosti, že nás dostane oba.“

Kilián neslyšně vydechl a napětí v ramenou mu trochu povolilo. „Viděl vás někdo jiný?“

„Nikdo kromě Bezejmenných, kteří nás pronásledovali,“ zavrtěl Pirmiit hlavou. „Nikdo její čin neviděl. Její odvaha byla upřímná, ne hraná.“

Zalila mě úleva a vděčně jsem se na Pirmiita usmála. Kilián těkal pohledem z Tarvella na Collina: „Hodláte zpochybnit výpověď bratrského elfyna?“

Oba se na sebe sklesle podívali. Pak svorně zavrtěli hlavou a zmizeli v davu.

Nedokázala jsem se ubránit úsměvu.

Nikolaj tleskl.

„Tak, tím jsme ten nesmysl vyřešili. Asi teď zavedu Keeru do jejího pokoje.“

Kilián se pohnul, jako by mě chtěl chytit za ruku, ale na poslední chvíli si to rozmyslel. Kývl mi na rozloučenou a pak beze slova zmizel v jedné z mohutných větví. Nikolaj mávl rukou a rázem se vedle nás objevila dvojice mladých pulfů, ne starších než patnáct let. Na zádech nesli mé pytle.

Nikolaj mě objal paží kolem ramen. „Je mi ctí uvítat tě doma, Keero,“ prohlásil a volnou rukou ukázal na vysoký strom v srdci města. Pak mi nabídl ruku a odvedl mě k jedné z pěti větví rostoucích ze země.

Syra šla první, následovaná dvojicí pulfů s bagáží. Stoupali zlehka hrubou kůrou větve; vinula se vzhůru jako točité schodiště ve věži a vedla nás tak vysoko, až mi koule ohně, velké jako dospělý člověk, připadaly jako pouhé oblázky na temné pláži.

Ve vrcholku stromu byl vzduch řidší, ale svěží. Rozličné mosty osvětlovala magická slunce; vedly do každého z hájků rostoucích kolem prostředního stromu. Došlo mi, že jsou tak propojené všechny stromy; některé širokými a pevnými mosty určenými četnějšímu provozu, zatímco jiné působily dojmem zapadlých uliček, skrytých a určených místním znalým obyvatelům.

Chtěla jsem se po nich rozběhnout a prozkoumat každou cestičku a zkratku, dokud nepoznám všechna zákoutí stromového města stejně dobře jako jiná města v království.

Syra zamířila přes můstek k háji nejblíž jezeru. Chtěla jsem jít za ní, ale Nikolaj mě popadl za paži. „Syra raději spí v prázdném hnízdě.“

Sledovala jsem pohledem přes rameno Syřinu postavu mizející vstříc jezeru a hájku, opuštěnému všemi elfy i světlem. Přišlo mi nepatřičné, že po dlouhých týdnech vzájemné ochrany u táborových ohňů bude dnes spát sama, ale Koruna pro nás ve Svartalfu nepředstavovala nebezpečí.

„A kde spíš ty?“ obrátila jsem se k Nikolajovi.

Podíval se na zem. „Já nejraději spím pod zemí. Neruší mě tam tolik lidí.“

Pak zvedl obočí a usmál se; měla jsem dojem, že se stěží brání touze mrknout.

Provedl mě zatáčkou na úzký most tak právě pro jednoho.

„V tom případě budu raději spát co nejdál od tebe.“

Přešel most bez váhání v dokonalém postoji; vznášel se po tenké větvi skoro jako tanečník.

„Ale neříkej, drahá,“ odpověděl nezbedně, zatímco sledoval mou pouť přes most. Větev byla úzká, ale stabilní. Pevně a vzpřímeně jsem udělala třicet čtyři pečlivě odměřených kroků.

„Úžasné, já vím,“ protáhl mě Nikolaj dveřmi a otočil se uprostřed místnosti dokola.

Nábytek, zdánlivě rostoucí ze samotného stromu, byl samá přepychová látka a polštáře. Podél jedné stěny stála dlouhá pohovka společně s malými výrůstky s polštáři místo židlí a křišťálovými podnosy místo stolů.

Tím mě rozesmál.