Přeložila Blažena Lupínková

SUMMER IN THE CITY

Copyright © 2025 by Alex Aster

All rights reserved.

Translation © Blažena Lupínková, 2026

ISBN 978-80-249-6000-5

Pro lásku mého života –

díky tobě mi každý den připadá jako léto

1

V New Yorku je každý víkend příležitostí žít jako ve filmu. Drinky na střeše ve stínu mrakodrapů, které jako by tam stály jenom pro vás a třpytily se jen kvůli té přesaturované a do posledního detailu vyladěné fotce, kterou se chystáte zveřejnit. Večeře v restauraci vedle celebrity, která se jídla ani nedotkne, ale zato hlasitě probírá tak šokující drby o jedné filmové hvězdě, že se málem udusíte svým gin tonicem. Drogový večírek ve střešním apartmá s pokojem pro služku a tělocvičnou na pilates velkou jako celý váš byt, kde se na mramorovém stole podávají drogy barevné jako bonbóny.

Pokud ovšem nejste jako já a dokonalý páteční večer si nepředstavujete u stolu v nejluxusnější restauraci, nýbrž jako koukání na Netflix ve vytahaném tričku, které kdysi patřilo expříteli vaší spolubydlící z koleje. V tričku, které jste mu možná v jedné ze svých slabších chvilek ukradli, protože jste na něj měli tak trošku zálusk, stejně jako máte zálusk na kelímek zmrzliny Ben & Jerry’s, u které si každý týden přísaháte, že si dáte jen trošku, a až do chvíle, než lžička narazí na karton na dně, fakt věříte, že se tentokrát dokážete ovládnout.

„Pardon!“

Syknu bolestí, jako by mě někdo praštil, protože mi nějaká holka s botami na podpatcích o velikosti pletacích jehlic právě šlápla na palec.

Kdysi mi jeden student zubařiny, kterému moje matka rozhodně neměla věřit, trhal zuby moudrosti bez umrtvení.

Tohle bolí víc.

Zrovna když se mi v hlavě začíná formovat řetězec nadávek a úvah na téma, jestli je možné zažalovat podpatek, ucítím na rameni jemný dotek.

Penelope, moje nejlepší kámoška a bývalá spolubydlící z vysoké se skvělým vkusem na chlapy, ale už ne tak skvělým vkusem na dobře strávený večer, si povzdechne a podívá se na mě soucitným pohledem profesionálního pařmena, jenž kroutí hlavou nad nováčkem. „A právě proto se do klubu nenosí boty s otevřenou špičkou, Elle.“

Zhluboka se nadechnu, protože palec na noze mi pulzuje jako srdce při infarktu, a namítnu: „Já jiné lodičky nemám. A v klubu jsem dneska poprvé.“

Penelope na mě dobrých deset vteřin zírá a pak se zamračí. „Víš, nemůžu se rozhodnout, která z těch dvou vět je tragičtější.“

Střelím po ní pohledem. „Jsme tady už skoro dvě hodiny. Za chvilku se proměním v dýni. Dávám ti ještě patnáct minut.“

Jediný důvod, proč jsem Penelope dovolila, aby mě vytáhla z pohodlí mé dokonale měkoučké deky, byl její slib, že tady strávíme maximálně hodinu a že si pak dáme hranolky v tom vyhlášeném podniku za rohem, který otevírá až po půlnoci. A taky že tenhle večírek bude klidnější. Nějaký významný ekonomický časopis si tenhle klub pronajal na oslavu firem, které se dostaly na seznam nejnadějnějších startupů. Penelope se snaží navázat kontakt s nějakým legendárním investorem financujícím Atomic, firmu na špičce toho seznamu.

Technicky vzato je to pracovní záležitost.

„No dobře, dobře.“ Penelope mě chytne za ruku a přimáčkne ji ke konci baru, jako když kapitán přivazuje loď k molu. Mramorová deska je přesně tak ulepená, jak by člověk čekal. „Počkej tady,“ přikáže. Pak se elegantně proplete davem lidí s lehkostí člověka, který zná i ty nejtemnější uličky upoceného a ulepeného newyorského undergroundu.

Neposlechnu ji. Vedle mě stojí pár, jenž se k sobě tiskne tak náruživě, až si říkám, jestli se jim od toho tření nespálí oblečení, což by pak stoprocentně vedlo k plnohodnotné souloži. A přemýšlím, zda by šlo na tomhle místě o něco divného.

Zhluboka se nadechnu, přitisknu lokty k sobě, abych si chránila tělo, a po hlavě se vrhnu do toho chaosu v zoufalé snaze najít záchod, kde bych si mohla zkontrolovat škody způsobené mé noze.

Stejně rychle, jako mě dav vtáhne, mě zase vyplivne do mnohem klidnějšího koutu klubu.

Klidnějšího – ale ne o moc prázdnějšího.

Z jediné toalety se tady táhne dlouhatánská fronta.

Z jediné? Zamračím se. Takhle velký klub přece jistě musí mít víc než jeden záchod.

U zdi najdu vyhazovače, který si prohlíží klub s pečlivostí agenta tajné služby.

„Ehm, promiňte?“ zaťukám na ruku, která je širší než celá moje hlava. Obrovi trvá tři šťouchnutí, než vůbec zaregistruje mou přítomnost. Když se tak stane, přimhouří na mě oči a prohlíží si mě, jako bych snad porušila klubové pravidlo.

Mají kluby nějaká pravidla?

Porušila jsem některé, když jsem na něj promluvila?

Polknu. „Tady je… tady je jen jeden?“ zeptám se a ukážu směrem k záchodu.

Se zavrčením přikývne, a jelikož poznám, když mi někdo naznačuje, že mám odprejsknout, ustoupím a zařadím se do fronty.

Po pěti minutách, když se řada nepohne ani o centimetr, se k prozkoumání stavu svého palce u nohy rozhodnu použít světlo telefonu.

Ukáže se, že je v pořádku. Což svědčí o kvalitě mého palce, protože jsem vážně čekala přinejmenším zlomený nehet, ne-li přímo díru skrz naskrz.

S příjemným pocitem, že mám pořád všechny prsty, se podívám na hodiny a povzdechnu si. Osm minut. Penelope má osm minut.

„Bavíte se?“

Ten hlas se ozývá z takové výšky, že jsem nucena zaklonit hlavu dozadu – a ještě víc a ještě víc – abych zjistila, kdo to řekl. Další sekuriťák. Vyšší než ten předtím, taky oblečený celý v černém.

Zamrkám.

Je jedním z pravidel, že se člověk musí bavit?

Vnitřně na sebe obrátím oči v sloup. Nebuď hloupá, Elle.

I když… možná ne tak hloupá. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby takovéhle exkluzivní kluby, před kterými stojí fronta nádherných lidí ochotných i v dešti čekat na to, než je pustí dovnitř, vyhazovaly někoho jen proto, že vypadá, že se nebaví. Kdo by stál o kyselé ksichty, jež kazí náladu i ostatním, že jo? Možná ten časopis nařídil kvůli všem těm podnikatelům mezi čtyřicítkou a padesátkou, kteří krouží po parketu se snubními prstýnky schovanými v kapsách, udržovat pohodovou atmosféru?

Pokrčím rameny. Koho to zajímá? Stejně za – podívám se na telefon – sedm minut odcházím.

A tak řeknu pravdu. „Ne.“

Sekuriťák zvedne obočí. Rozhlédne se po klubu a pak se na mě podívá s upřímně zmateným výrazem. „Ne?“

Vypadám snad jako člověk, podle kterého je tohle všechno – podlaha ulepená od alkoholu, moje dlouhé tmavé vlasy omylem namočené v cizím drinku, propocené oblečení ze vší té blízkosti – zábava?

Zajímavé. Představa, že se mi podařilo splynout s tímhle davem, mi přijde lehce… vzrušující? Tenhle večer by se snad nemohl víc lišit od…

Sekuriťák se na mě pořád mračí.

Povzdechnu si. „Hele, jestli mě chcete vyhodit, tak hurá do toho. Ty odsuzující pohledy si nechte.“

Zamračí se ještě víc. „Vyhodit vás?“

„Jo.“ Mávnu před jeho mohutnou postavou rukou. „Copak vy nejste vyhazovač?“

„Vy si myslíte, že tady pracuju?“

Teď jsem na řadě já, abych se zamračila. „A ne snad?“

V očích se mu něco zaleskne. Možná vzrušením. Nakloní se tak blízko, že z jeho dechu cítím mátu. „Co mě prozradilo?“

Co? Patří snad k nějaké tajné ochrance? Má splynout s okolím?

Páni, kluby jsou fakt divné.

Trochu povýšeně pokrčím rameny a ještě víc se vnořím do své role ostřílené newyorské pařmenky, takové té pětadvacetileté holky, která se baví s kluky v temných zákoutích klubů. „No, tak v první řadě jste obrovský.“

Přijde mi, že při slově „obrovský“ se zatváří překvapeně. Obrátím oči v sloup.

„Jste asi o půl metru vyšší než já. A to mám podpatky. A…“ Ukážu na jeho ruce a přistihnu se, že zírám. Ramena má tak široká, že vypadají jako útesy. A jeho bicáky, bicáky se mu boulí pod… Odkašlu si. „A vaše oblečení. Celé černé.“

Pomalu přikývne a vypadá, že o něčem přemýšlí.

„Pokud máte být nenápadný, měl byste se snažit víc splynout s okolím,“ poradím mu sebevědomě. Teď už si opravdu hraju na někoho jiného. Na někoho, kdo radí úplně cizím lidem, jak mají dělat svou práci.

Na jeho rtech se objeví úsměv. Nakloní se ještě níž, až má ústa téměř u mého ucha. „No, jen mezi námi, tohle je moje poslední směna.“

„Opravdu?“

Přikývne. „Vy byste taky mohla být diskrétnější.“

Svraštím obočí. „S čím?“

Pokrčí rameny. „Každý ví, jací lidé chodí na večírky v tomhle klubu. Kdo se obvykle motá kolem záchodů, kde je větší klid… Kdo obvykle flirtuje s naivními startupovými milionáři.“

Teď jsem vážně zmatená. A podivně zaujatá. Kdo si myslí, že jsem?

Pak pokračuje: „Kdo nosí takové podpatky,“ – jeho pohled mi sjede po nohou – „a takovou sukni.“

Očima hltá celé mé tělo a je to, jako by z nich šlehaly plameny. V žaludku mě zašimrá horko. Měla jsem pár drinků – což je u mě jako pět, vzhledem k tomu, že to nejsilnější, co obvykle piju, je Penelopina kombucha – a jeho pozornost je ještě opojnější. Kdy naposledy se na mě někdo takhle díval? Kdy naposledy jsem na sobě měla sukni tak krátkou, že stačí jediný špatný pohyb a všem ukážu kalhotky?

Je tu ještě jeden důvod, proč jsem souhlasila, že si s Penelope vyrazím. Tohle je můj poslední večer v New Yorku. Zítra touhle dobou už budu na druhé straně země. Napořád.

Proto jsem souhlasila, že si vezmu tenhle outfit a že se zdržím i po půlnoci – je to moje poslední šance prožít chvilku jako z filmu.

Sekuriťák očima chvilku hltá moje prsa, než se naše pohledy konečně střetnou. A ta intenzita mě málem vystřelí z kalhotek. Je to čistá touha.

Jako by i on měl poslední šanci prožít chvilku jako z filmu.

Nejsem si jistá, kdo se pohne první, ale než se naděju, jsme na schodišti. A já jsem přimáčknutá ke zdi. Oba prudce dýcháme, já natahuju krk nahoru, on ho krčí dolů.

Obvykle tohle nedělám, a už vůbec ne s cizími muži, ale má to k filmovému okamžiku blíž než cokoli jiného, co jsem kdy zažila, takže ho chytnu za ten krk a za tvář a najednou se jeho rty tisknou na moje.

Je to šílenství.

Cítím jeho horká ústa na mých rtech, na krku, na prsou, a pak mě s lehkostí, která mi vyrazí dech, zvedne nahoru a moje nohy jsou najednou omotané kolem jeho pasu. Obrovskýma rukama mě chytne za zadek a boky se tře o ty mé a před očima se mi mihotají hvězdičky.

Jednou rukou mi zajede pod halenku. Drsnými prsty jemně přejíždí po krajce podprsenky, a pak jeho palec vklouzne pod ni, přímo na…

Odtáhnu se a přijde mi, jako bych během posledních pár okamžiků trochu vystřízlivěla. Nebo je to možná tím, že tady je víc světla než v klubu.

Protože si ho teď můžu konečně prohlédnout a je dokonalý. Pronikavě zelené oči. Tmavé vlasy, které by už potřebovaly zastřihnout, protože se mu kolem uší kroutí. Lícní kosti ostré jako hrany vybroušeného diamantu. Pravděpodobně nějaký model, který pracuje v klubu, aby zaplatil nájem. Možná je to jeho poslední směna, protože konečně dostal nějakou dobrou zakázku.

„Co bys chtěla?“ zeptá se hlubokým hlasem, jímž mě vytrhne z myšlenek.

Stále ještě bez dechu se mi podaří vypravit: „Co?“

Je taky zadýchaný, ale když mě přišpendlí na zeď, jeho oči jsou překvapivě střízlivé. Rukou mi přejíždí po břiše níž a při doteku jeho mozolů se zachvěju. „Chci si tě odvést domů,“ říká velmi opatrně, jako by chtěl mít jistotu, že rozumím každému slovu, které vypustí z úst. „Co pro to můžu udělat?“

Znovu si prohlíží mé tělo, jako by si nemohl pomoct. Taky sjedu pohledem dolů a zjistím, že moje sukně je jen proužek látky, který mi jen tak tak zakrývá rozkrok. Zalapám po dechu a znovu se mu podívám do očí. Pořád čeká na mou odpověď a hledí na mě tak zblízka, jako by se mě snažil propálit pohledem skrz na skrz.

„Co. Bys. Chtěla?“

Vyprostím se mu ze sevření a podpatky mi s klapnutím dopadnou na zem a já na vlastních nohách zavrávorám a málem upadnu. Chytne mě, ale já jeho ruku odstrčím. „Jak to myslíš, co bych chtěla?“

Pokrčí rameny. „Každý něco chce.“ Vypadá, že ho moje rostoucí naštvanost nijak neznepokojuje. „Já chci tebe.“ Ukáže na sebe. „Jsem pro tebe dost dobrý? Nebo snad… chceš ještě něco jiného?“

Na okamžik mě jeho slova šokují. Skoro se mi chce smát.

Pak se rozzuřím.

„Ty mi chceš zaplatit?“

Vytáhne obočí. „Ne. Já za sex neplatím. Ale,“ povzdechne si, „chceš, abych tě vzal na večeři? Nebo vyhlídkový let helikoptérou nad městem?“ Tváří se naprosto vážně, když to říká. „O to ti jde, že? Proto jsi tady?“

Zamrkám. Ačkoli v podstatě jenom popisuje randění, nelíbí se mi, co naznačuje. Nelíbí se mi, že mě vykresluje jako někoho, kdo od něj chce něco víc než jenom si užít.

Vybavím si, co pronesl před chvílí. O tom, jaký jsem člověk. Člověk, který by se dal zlákat do něčí postele kvůli penězům.

„Tak o tohle ti jde? Myslíš, že si můžeš koupit něčí city? Pozvánka na luxusní rande a hurá do postele?“

Pokrčí rameny. „Já si můžu koupit, co chci.“

Vidím rudě. Kdo si ten chlap myslí, že je? „To těžko,“ odvětím, načež rozrazím dveře a nakráčím zpátky do klubu.

Chvilka jako z filmu oficiálně skončila.

Hlasitá hudba mě na okamžik vyvede z míry. Málem na těch svých debilních, opravdu debilních podpatcích zakopnu, ale vtom mě čísi ruka zachytí. Penelope.

„Hledala jsem tě úplně všude!“ prohlásí a tváří se vyděšeně, jako by už už chtěla zavolat Opravdové zločiny. „Co jsi dělala na schodišti…“

Dveře za námi se znovu otevřou a projde jimi kluk, na něhož jsem byla před chvilkou přilepená každičkou částí svého těla.

Obočí jí prakticky zmizí pod ofinou. „… s generálním ředitelem Atomicu…?“

Zamrkám. Pomalu se otočím směrem k vysoké siluetě, kterou stále cítím v ústech. „S generálním ředitelem čeho?“

Týpek se tváří nevzrušeně. Jenom zvedne obočí. „Mění to něco?“

Mám sto chutí udělat něco, čeho bych později určitě litovala. Penelope mě ale zavčas chytne za obě ruce, takže se mi jenom podaří dostat se k němu opravdu blízko a zašeptat: „Doufám, že tahle technologická bublina praskne a tvůj pitomý startup zemře pomalou, bolestivou smrtí.“

Zamíříme k východu dřív, než nás z večírku vyvedou skuteční vyhazovači. A teprve venku, pod newyorskými světly ve dvě ráno, blok od toho podniku s hranolkami a dost daleko od místa, kde jsem nechala svou důstojnost, se otočím na Penelope a prohlásím: „Ten kretén mi v podstatě řekl, že jsem zlatokopka.“

2

O DVA ROKY POZDĚJI

„Víš, v dnešní době je docela snadné prodat firmu a vydělat na tom miliardy dolarů. To opravdu není nic kdovíjak výjimečného.“

Přitisknu si telefon k uchu tak pevně, že slyším, jak si Penelope povzdechne, navzdory tomu, že hlas v interkomu právě hlásí: „Nenechávejte svá zavazadla a další osobní věci bez dozoru“, nějaké dítě pár metrů ode mě najíždí svým robotickým kufrem do regálu s knihami, a do toho všeho ještě jedna zaměstnankyně u nejbližší přepážky důrazně vysvětluje skupince cestujících, že nemají priority, a tak je ještě nemůže odbavit.

„To si klidně namlouvej dál, Elle,“ poznamená nakonec Penelope.

Je to už pár let, ale když na mě z toho stejného ekonomického časopisu (tentokrát navíc přímo z obálky), jenž tehdy pořádal ten večírek, hledí ty pronikavé zelené oči, stále ve mně pění krev. Na té fotce se ani nepokusil tvářit mile – prostě na fotografa (a teď i na mě) bezvýrazně zírá pohledem naznačujícím, že ho k tomu focení donutili.

Dole se skví titulek, ze kterého mám nutkání rozdrtit svůj telefon na kousíčky a který zcela zdiskreditoval mé proklínací schopnosti:

„Virion kupuje Atomic za deset miliard dolarů.“

„Říkají mu Miliardářskej mládenec,“ pokračuje Penelope a já před stoh výtisků s jeho ksichtem strčím jiný časopis, abych se na něj nemusela dívat, a zamířím z trafiky ke svému gatu. Penelope z mých náznaků zřejmě nepochopila, že ho má nenávidět stejně jako já.

Když jí to povím, vysměje se mi. „Obě se shodneme na tom, že je to kretén. Ale už ho nikdy neuvidíš, tak koho to zajímá?“

Mě to zajímá, chci odvětit, ale už tak zní dost uboze, že v sobě tuhle zášť držím dva roky. Vždyť jenom lhal o tom, kdo je, pár minut se se mnou líbal na schodišti a v podstatě mě obvinil z toho, že jdu po jeho penězích. Prakticky o nic nejde.

Ale ano.

Jde o princip.

„Můžeme mluvit o něčem jiném?“ nadhodím. „Třeba o tom, jak moc ti budu chybět? Jak nebudeš vědět, co si v L. A. počít, zatímco tvoje nejlepší kámoška je nucena vrátit se do přeplněného chaosu jménem New York City?“

Penelope se zasměje. „Zaprvý, to ty jsi o něm začala. Zase,“ zamumlá, ale chytře hned pokračuje dál. „A ano, Elle, vůbec nevím, jak ty tři měsíce bez tebe přežiju. Rozhodně nebudu dělat nic z toho, co tak nenávidíš, jako chodit na pláž nebo na promenádu, na výlet do přírody nebo dělat doslova cokoli jinýho, co obnáší převlíct se z tepláků.“

Hrozně bych si teď přála, abychom si facetimovaly, protože bych jí ukázala plnou sílu svého vražedného výrazu.

„Nebo… si vyrazit s tím sexy chirurgem, co mu tak seklo zdravotnický oblečení…“

Prudce se zastavím přímo uprostřed terminálu, čímž si vysloužím cákanec horkého kafe na rukáv od chlápka, který do mě vrazí. „On ti zavolal?“

Prakticky vidím Penelopin úsměv. Představuju si, jak zasněně sedí s koleny u brady. „On nevolal… Prostě se rovnou objevil před mým barákem. Tvrdil, že mu trvalo celou věčnost, než našel mou adresu.“

Překvapeně zamrkám. „A…“

„Ano, Elle, líbilo se mi to. Víš líp než kdokoli jinej, že znepokojivý chování je znepokojivý jenom tehdy…“

„Když si myslíš, že ten chlap není přitažlivý. Já vím, já vím. Jako když ve Stmívání Edward pozoroval Bellu, jak spí.“

Nějaká bába u gatu, ke kterému jsem konečně dorazila, po mně střelí zamračeným pohledem a já se na ni upřeně dívám tak dlouho, dokud neodvrátí zrak.

„Dobře, a co se stalo pak?“

Penelope zasněně vzdechne. „Koupil mi prosciutto a prosecco z oblasti Itálie, odkud pochází moje rodina – tuhle informaci si taky našel někde na internetu – a vlastnoručně to maso nakrájel sadou svejch drahejch nožů!“

Odkašlu si. „Ehm, dobře, nevylož si to špatně, ale seš si fakt jistá, že to není sériový vrah?“

„Není to sériovej vrah. Jen to bere vážně.“

„Hm…“

Penelope mlaskne. „Nedělej si starosti. Už jsem si ho prolustrovala na internetu. S pomocí svýho stalkerskýho profilu jsem začala sledovat všechny jeho předchozí přítelkyně. Nastavila jsem si na jeho jméno upozornění do googlu. Však to znáš. Ověřila jsem si všechno, co mi o sobě pověděl, až po druhý stupeň základky – mimochodem, chodil na fakt dobrou školu. Prostě klasika.“

Pohodím vlasy a přiložím si telefon k druhému uchu. „Dobře, seš si jistá, že nejseš sériový vrah ty?“

Ten týpek skoro určitě není sériový vrah, a to nejen proto, že podle statistik je v jednu chvíli aktivních jen asi dvanáct sériových vrahů (děkuju vám, true crime podcasty, že mi pomáháte usnout).

Ne, jsem si téměř jistá, že je to opravdu hodný kluk, ke kterému je v Los Angeles potřeba přistupovat s opatrností a úctou, jako když se setkáte se zástupcem nějakého ohroženého druhu. Penelope odjakživa přitahuje ty nejlepší muže. Je to až neuvěřitelné. Tvrdí, že je to jejími pihami, prý díky nim vypadá přátelštěji. Nevím, jestli na to vědci mají nějakou studii.

Zatímco většina lidí by s každým z těch mužů, se kterými Penelope randila, s radostí odtančila do západu slunce, ona každému dopřeje jen pár měsíců a pak odpíská konec. Nechává za sebou zástupy hodných mužů se zlomeným srdcem, o kterých už pak nikdy nemluví.

Je příšerná. Jednou se s jedním chlapem rozešla tak, že mu kurýrem nechala doručit obří dort se smutným emoji a vzkazem, že na svatbu své sestry s ní nemá počítat.

Je to moje nejlepší kamarádka a chránila bych ji až do roztrhání těla.

„Moc vtipný,“ prohlásí Penelope. „Už slyším vyvolávat tvůj let, Elle. Přeju ti co nejmíň turbulencí a ať sedíš vedle nějakýho sexy týpka!“

Pak zavěsí.

A já nastupuju do letadla mířícího zpátky do města, do kterého jsem přísahala, že se už nikdy nevrátím.

3

Léto v New Yorku je totální peklo.

Je tady větší vedro než v mém rodném městečku v jižní Kalifornii a to horko se navíc ještě odráží od dvě stě metrů vysokých zrcadel, která vám odrážejí sluneční paprsky přímo do obličeje. Všichni bohatí lidé odsud každý pátek odpoledne prchají do Hamptons, jako by jim šlo o život, a ti opravdu bohatí se vracejí až v září, kdy horko opadne a nastoupí příjemné babí léto.

Červen je utrpení.

Než odtáhnu kufry do vestibulu budovy, teče ze mě, jako bych uběhla maraton. Vlasy mám zplihlé a přilepené k obličeji a na světle šedých šatech mám teď tmavošedé skvrny od potu.

Vrátný dělá, co může, aby přede mnou skryl zhrozený výraz.

„Ach, ano. Elle. Čekali jsme vás. Dovolte, abych vám s tím pomohl.“ Než stačím ze slušnosti namítnout, že si je ponesu sama, naloží všechny mé věci na vozík a nasměruje mě s ním do výtahu, který je prostornější než koupelna v mém bytě v Los Angeles.

Stiskne jedno z horních tlačítek.

Na celém patře jsou jen dva byty a já tohle léto strávím v jednom z nich.

Odemknu dveře mobilem, přičemž už teď téměř jistě vím, že jednoho krásného dne uvíznu venku, protože si věčně zapomínám nabít telefon, a málem zakopnu o práh.

Stropy jsou šest metrů vysoké. Celou jednu stěnu místnosti zabírá obrovské okno, které ukazuje město v mnohem širším panoramatu, než v jakém jsem ho kdy viděla. Mám celý New York jako na dlani, a jsem tak vysoko nad ostatními budovami, že tady není nic, co by za normálních okolností překáželo ve výhledu.

Naprosto šílené.

Všechno je relativní. Pořád máme tendence věci srovnávat s jinými. To jsem se naučila na semináři marketingu na vysoké, do kterého mě Penelope donutila se zapsat. Pětadvacet dolarů za oběd je hodně, ale za šaty málo. Utratit dvě stě tisíc dolarů za svatbu je šílené, ale za dům je to výhodná koupě.

Tenhle byt je velký i na kancelář nebo restauraci.

Tenhle byt je velký i na dům, natož na byt přímo uprostřed Manhattanu.

Moje kufry zaplnily pořádnou část bytu, který jsem právě opustila. V tomhle obrovském obýváku představují ale jenom žalostnou hromádku.

Kdo potřebuje tolik místa? ptám se sama sebe, když kráčím dál a s každým krokem si připadám menší a menší.

Je to prostě nepraktické. Jen samotný tenhle pokoj by potřeboval armádu robotických vysavačů, aby ho udržovaly v čistotě. Doufám, že to teď nebude moje zodpovědnost.

Hlídání bytu během renovace. To je všechno. K ničemu dalšímu jsem se neupsala.

Protáhnu si ramena a s působivým – a znepokojivým, vzhledem k tomu, že mi je teprve sedmadvacet – křupnutím se ohnu pro notebook, který mi trčí z plátěnky tak, jako by z ní čouhala bageta, kdybych se ocitla v nějakém netflixovském filmu zasazeném do Paříže. Ale já nejsem v Paříži.

Ani ve filmu.

Jenom jeden film píšu.

Mám před sebou prázdnou stránku a snažím se ji zaplnit. Prsty unavené po dlouhém letu pracují přesčas, aby ze sebe vysypaly slova: drobné postřehy, malé nápady, zrníčka, z nichž doufám vyletí hotový film, jako když puká popcorn. Film o městě, které nenávidím. O městě, které smrdí mnohem hůř, než si pamatuju.

Přesně v ten okamžik se mi rozbzučí telefon a já se zhluboka nadechnu, abych svou rozmrzelost uhladila do vcelku přívětivého „Ahoj, Sarah.“

„Elle! Tvoje velké léto v New Yorku je tady. Jak to zatím jde?“

Podívám se na ciferník na troubě. „Ehm… Jsem tu asi dvě hodiny.“ A z toho jednu jsem strávila v Uberu, který smrděl, jako by se pod sedadlem rozkládal kuřecí sendvič.

Sarah se zasměje a pak si zamyšleně povzdechne: „Do newyorského způsobu života člověk vždycky vklouzne rychle jako do pohodlného svetru, že? Je tak příjemný, tak pohodlný…“

„Právě teď je tady třicet pět stupňů.“

Sarah se znovu rozesměje, jako bych byla její nejvtipnější klient, a ne scenáristka, jež odmítá psát komedie. Pak přejde rovnou k věci. „Takže… už máš nějaký nápad?“

Zamrkám a mám sto chutí zopakovat, že jsem tu sotva dvě hodiny, ale Sarah je jedna z nejlepších agentek v branži a kromě pravidla, že nepíšu komedie, mám přísnou politiku neumřít hladem.

„Ještě ne,“ řeknu a otočím se, abych se skrz obří okno podívala na město, o kterém mám psát. „Ale… něco přijde. Vždycky mě něco napadne.“

„Vždycky,“ zopakuje Sarah a mně se zkroutí žaludek.

Protože jsem nic smysluplného nenapsala už asi rok a ona o tom nemá ani tušení.

Protože mám už jen tři měsíce na to, abych napsala scénář, jenž mi může změnit život.

Protože ho mám zasadit do města, které nenávidím. Do města, o němž jsem si myslela, že jsem z něj už utekla.

Sarah zavěsí a kafe – potřebuju kafe. Z přesně opačného důvodu, než ho lidé obvykle potřebují.

Potřebuju kafe, abych se uvolnila.

Přinutím se sbalit si s sebou notebook, protože pevně věřím, že inspirace mě může přepadnout i cestou do nejbližší kavárny, a pak – ačkoli vím, že vypadám otřesně – vyjdu z bytu ven.

Upřímně řečeno, v New Yorku preferuju vypadat otřesně. V teplácích se mi ještě nikdy nestalo, že by na mě na ulici někdo pohvizdoval, že by se mnou nějaký barista flirtoval nebo že by se na mě někdo vůbec díval. A tak se mi to líbí. V těch několika případech, kdy jsem se po večeři nebo jednání musela zastavit ve večerce v šatech, byste si mysleli, že jsem zahraniční diplomatka, hvězda reality show nebo modelka z instagramu. Newyorské moře se kvůli mně rozestoupilo: najednou mi lidé otevírali dveře a chlápek u pultu s lahůdkami, který se ke mně při každé jiné příležitosti choval přinejmenším neurvale, mě v sukni ani nepoznal a já musela z uší neustále vytahovat sluchátka a říkat „Co?“, protože se snažil navázat konverzaci.

Podle mě to není ani záležitost vzhledu, neboť v New Yorku jsou tisíce mnohem přitažlivějších dívek než já. Je to, jako by muži viděli ženu, která se rozhodla hezky obléknout, a hned žili v domnění, že se takhle oblékla kvůli nim.

Město se za ty dva roky změnilo. Některé obchody nahradily pastelově vymalované kavárny, jejichž hlavní předností je, že vypadají dobře na sociálních sítích. Velkým trendem je teď zřejmě venkovní posezení. Nepoznávám jméno žádného ze zdravých fastfoodů, které za půl roku pravděpodobně nahradí jiný koncept, pak další a pak zase další, jako nějaká nekonečná reinkarnace trendů.

Co se týče kaváren, jsem hodně vybíravá.

Ve většině případů mi ani tak nejde o kávu (i když dobré espresso určitě pomůže). Jde mi o věci, jaké většina lidí pravděpodobně ignoruje.

Kelímky: mám ráda pevné papírové návleky, abych se nepopálila. A na víčku miluju takový ten pevný zobáček, který zakrývá otvor na pití a vypadá bytelně, jako slušivá čepice pro můj nápoj. Víčko se samozřejmě na mých rtech nesmí křivit, ani odpadávat.

Prostor: mám ráda stoly dostatečně malé, aby se o ně se mnou nikdo nepokoušel dělit, ale dostatečně velké na to, aby se na ně vešel můj notebook, pití a nevyhnutelné mňaminky.

Mňaminky: mám ráda mňaminky z pekáren, které zároveň nedodávají pečivo pro velké řetězce. Ráda zkouším nové věci. Obyčejnou koblihu plněnou krémem. Chuťově nevýrazný muffin. Velký drobivý croissant, který vypadá trochu jako krab.

Body navíc za tousty, bagely a jogurt s granolou.

V dobré kavárně bych byla schopná strávit celý život – stačila by mi jenom peněženka a notebook. Práci v takové kavárně si užívám – vždycky si představuju, že jsem pořád vysokoškolská studentka, která pracuje na nějakém projektu. Jednou z nejlepších věcí na mé práci je skutečnost, že takováhle místa můžu považovat za svou kancelář.

Žádnou kavárnu podle názvu neznám, takže kvalitu jednotlivých podniků posuzuju podle lidí, které v nich vidím.

Ta bárbínovsky růžová, jež má v názvu slovo „matcha“ a před níž stojí řada aspirujících influencerů frontu na fotku před malou nástěnnou malbou, které se jakýmsi způsobem podařilo zkombinovat kafe i křídla? Rozhodně ne.

Nenápadný podnik s Wall Street týpky v oblecích držícími kelímky, jaké jsem viděla v supermarketu? Ne, díky.

Nakonec skončím před starobyle vypadajícími dřevěnými dveřmi. Okna jsou tady lehce zdobená. Nejdřív jsem si myslela, že je to bar, ale pak jsem spatřila holku, která vypadala skoro jako já – narychlo svázaný drdol, tepláky, sluchátka v uších, notebook v podpaží – jak vychází ven se zlatým grálem všech kavárenských mňaminek: s mandlovým croissantem posypaným cukrem.

Až doteď stál tenhle den za houby, ale ve chvíli, kdy vejdu dovnitř, se najednou cítím… v klidu. Voní to tu kávou, smetanou a cukrem a dokonale vylouhovaným čajem. Kavárna je vzdušná a pod vysokými stropy – a dokonce i střešním oknem – tady stojí rozeseto tucet stolků. Dokonce vidím i gauče a vitrínu se zákusky.

Jsem doma. Oficiálně jsem našla kavárnu, ve které strávím nadcházející tři měsíce, a vzhledem k tomu, že si hodlám jeden zdejší stolek tak trochu obsadit pro sebe, doufám, že na dveře brzo nevyvěsí moji přeškrtnutou fotku.

Následujících pár hodin si začnu myslet, že návrat do New Yorku možná není zas tak hrozný. Je fakt, že tady mají nekonečné množství kaváren…

Sedím u svého nového oblíbeného stolu a nepíšu. Místo toho procházím všechny e-maily a úkoly – v podstatě dělám všechno kromě psaní. A věci se zdají být v pořádku.

Dokud s plným břichem kafe a mňaminek, až se sama cítím trochu jako latte, nevyjdu zase ven na ulici a nezačne pršet.

Nejdřív je to jen mrholení. Přidám do kroku. Není to tak hrozné, jen mi trochu zvlhne drdol a na mikině se udělá pár tmavých skvrnek.

Ale pak se bez varování spustí totální slejvák a já jsem okamžitě úplně promočená.

Připadám si jako matka, která se ze všeho nejvíc snaží ochránit své dítě, přičemž tím dítětem je v tomhle případě můj milovaný notebook. Ani na okamžik nezaváhám, zastrčím ho pod oblečení a chráním ho vlastním tělem.

Rozběhnu se. Kdosi mi málem vypíchne oko deštníkem a déšť mi buší do hlavy tak důkladně, že moje luxusní hedvábná gumička padne za oběť letní bouři, zmizí v nějaké kaluži a dlouhé mokré vlasy se mi tak přilepí na tvář.

Jsem tak promočená, že když dorazím k vestibulu svého činžáku, chtějí mě vyhnat jako nějakého bezdomovce. Už už se chystám začít bušit na sklo, když vtom mě vrátný pozná a tentokrát už se zhrozený výraz ani nepokouší skrýt.

Kráčím po mramorové podlaze a při každém kroku vydávám vrzavé a čvachtavé zvuky. Vlasy mi padají do obličeje, u břicha křečovitě svírám notebook a v první chvíli ani nezaznamenám, že ve výtahu je se mnou ještě někdo další – někdo dokonale suchý. Pak se ale oba ve stejnou chvíli natáhneme stisknout stejné číslo patra a naše prsty se srazí.

Otočíme se na sebe a já málem dokončím svou proměnu v louži.

Je to on.

Ten týpek z časopisu. Ten týpek ze zpráv.

Ten týpek, se kterým jsem se líbala na schodišti nedaleko od tohoto výtahu.

Miliardářský mládenec.

Parker Warren.

Odvrátím pohled tak rychle, že jsem si téměř jistá, že mi neviděl do tváře. Já si tedy myslím, že i kdyby mou tvář zahlédl, nejspíš by mě nepoznal. Pokud se dá věřit bulváru, tak od té noci měl techtle mechtle se stovkami holek. Vzhledem k tomu, kolik článků o něm a jeho milostném životě vzniká, prakticky žije na titulní stránce Daily Mailu.

Stiskne naše tlačítko a výtah se dá do pohybu. Nebo se mi to možná jenom zdá a jde o znamení, že brzo omdlím.

Co tady v téhle budově dělá?

Co bude dělat v mém patře?

Mnohem častěji, než bych byla ochotná si přiznat, jsem snila o tom, že ho jednoho dne zase uvidím. Že mu vpálím do tváře, že o mně měl naprosto mylnou představu. Že u toho možná budu v ruce držet Oscara za nejlepší původní scénář.

Rozhodně jsem nesnila o tom, že u toho budu vypadat jako mokrý mop.

Výtah se zastaví a já z něj, s hlavou skloněnou, vystřelím ke svému bytu tak rychle, že jsem uvnitř dřív, než on vůbec stihne vystoupit.

Stojím opřená o dveře, zhluboka dýchám, kapu na drahou dřevěnou podlahu a slyším, jak se dveře jediného dalšího bytu na tomto patře otevírají… a pak zavírají.

Je to můj soused.

A já si zase připadám jako ve filmu.

Jenže tentokrát je to horor.

4

„V minulém životě jsem musela udělat něco příšerného,“ stěžuju si Penelope do telefonu a ona je příliš zaneprázdněná smíchem, než aby dokázala dát dohromady srozumitelnou větu. Vždycky se nadechne a pak začne vydávat zvuky, které připomínají něco mezi kloktáním vody a smíchem zlé čarodějnice z pohádky, a já jí neprásknu telefonem jen proto, že tuhle traumatickou situaci nechci prožívat sama.

„Ty –“

„On byl –“

„Na stejným patře –“

Když se konečně uklidní, povzdechne si. „Ty vole, Elle. Karma rozhodně není tvůj boyfriend.“

„Vážně jsi právě citovala Taylor Swift?“

„Jasně že jo,“ zabrouká si kousek melodie. „Takže je furt tak absurdně sexy?“

Ano. Pořád vypadá jako model nebo profesionální sportovec, a ne jako devětadvacetiletý technologický génius, který převrátil průmysl naruby a právě na tom vydělal miliardy dolarů. Není divu, že po něm média tak jdou – od titulní stránky ve Forbesu po několikastránkovou úvahu v Cosmopolitanu o tom, proč nikdy neměl vážný vztah.

„Ani ne,“ zalžu a doufám, že až ho příště uvidím, karma už třeba bude můj boyfriend – ne, ideálně můj snoubenec – a on zestárne o čtyřicet let a vyplešatí.

Penelope pobaveně zamlaská. „Kdybych tě neznala skoro deset let, možná bych ti i věřila.“

„Kdybych já tebe neznala skoro deset let, po třiceti vteřinách toho tvého čarodějnického smíchu bych zavěsila.“

To ji rozesměje ještě víc. A fakt zní jako dusící se čarodějnice.

Penelope je to nejlepší, co mi vysoká škola dala – a pravděpodobně taky jediný důvod, proč jsem na Kolumbijské odpromovala. Poté, co jsem si z osobních důvodů vzala semestr volna, jsem přemýšlela, že se do New Yorku prostě… nevrátím. Ale Penelope za mnou letěla až na druhou stranu země do Kalifornie, sbalila mi kufry a donutila mě se s ní vrátit.

Takže mi nevadí, že se mi směje. Ne, já její smích miluju – i když bych jí to nikdy nepřiznala.

Je zvláštní, jak přátelství barví věci, které normálně nenávidím, do mého nejoblíbenějšího odstínu.

„Penelope,“ prohlásím a ona se přestane smát, protože moc dobře ví, že když použiju všechny čtyři slabiky jejího jména, znamená to, že mluvím vážně. „Co mám dělat?“

Povzdechne si. „Nic, zlato. Bydlíte na stejným patře, ale obě víme, že ty žiješ jako poustevník a byt opouštíš jen proto, abys všechny svoje peníze utratila v nějaký kavárně, takže už na něj nejspíš nenarazíš. A pokud jo… prostě předstírej, že si na něj nevzpomínáš.“ Na chvilku se odmlčí. „Můžu bejt upřímná?“

„Proč se ptáš, když seš vždycky upřímná?“ Někdy až brutálně.

„Elle, on si tě nejspíš nepamatuje.“

A je to tady: jehla mi propichuje plíce a já si najednou připadám ještě směšnější, protože proč k naprosto cizímu člověku pořád chovám tu podivnou nenávist?

Když se v tom začnu vrtat hlouběji – což jsem se svou terapeutkou několikrát udělala – vím, že je to proto, že představuje všechno, co nenávidím. Soudil mě podle vzhledu, jako by ho ani nenapadlo, že bych sama taky mohla být úspěšná. Jako bych se musela spoléhat na chlapa. Jako bych byla nějaká nadržená zlatokopka.

Napadlo ho vůbec, že bych mohla být úspěšná scenáristka, která večer předtím, než mě potkal, podepsala smlouvu na film, jenž nakonec vydělal přes půl miliardy dolarů?

Ne. Viděl mě a automaticky předpokládal, že jdu po něčích penězích.

Možná by mi to tolik nevadilo, kdyby mě matka nevychovala k urputné nezávislosti. Kdyby při dodělávání si magistra neměla dvě práce, abychom já i moje mladší sestra mohly chodit na dobrou školu, i když nás táta opustil. Kdyby mi odmalička nevštěpovala, abych se nikdy nespoléhala na nikoho jiného a nenechala se nikým manipulovat – zejména ne mužem.

Jsme silné, říkávala. Zvládneme všechno. Nikoho jiného nepotřebujeme.

A teď, když už tady není, nevím, jak mám reagovat.

Při vzpomínce na mámu se mi sevře hrdlo. Natáhnu ruku a přejedu palcem po řetízku. Přívěsek na něm patřil mámě a představuje jedinou věc, která mi po ní, kromě jejích životních mouder, zbyla.

Od toho setkání na schodišti jsem na tohohle týpka zaměřila veškerou svou nenávist. Každých pár týdnů jsem si ho vyhledávala, jako bych na něm byla nějak závislá. Jako bych s ním v něčem soutěžila. Kdykoli jsem spatřila jeho tvář a vzpomněla si na tu noc, probudilo to ve mně mou vnitřní workoholičku. Najednou jsem pracovala usilovněji. Nutilo mě to být lepší. Chtěla jsem sama sobě – a jemu taky, pokud ho ještě někdy uvidím – dokázat, že mě moje matka vychovala správně. Protože to ji nějakým způsobem udržovalo při životě.

„Máš pravdu,“ uznám, protože to tak je. I když jsem toho týpka dva roky používala jako mentální terč, on si mě nejspíš vůbec nepamatuje. Naše setkání trvalo maximálně pět minut. Většina lidí si pamatuje šílené historky, ale ne konkrétní lidi, kteří v nich hráli roli.

Penelope změní téma a její hlas zní až příliš nenuceně. „Nicméně… Co jinak novýho? Už jsi…“

Něco napsala? Větu nedokončí, protože tohle téma bylo v našem bytě posledních několik měsíců zakázané. Pravda totiž byla, že jsem se potýkala… s tvůrčím blokem nebo něčím na ten způsob.

„Ne, ale jsem tady teprve den. Vsadím se, že inspirace přijde už brzy.“

Penelope se mnou souhlasí. A kdybych ji neznala skoro deset let, možná bych jí i věřila.

Díky prokrastinaci jsem překvapivě produktivní. Beru zavděk každou výmluvou, abych nemusela sedět před prázdnou stránkou – a to právě teď znamená vybalovat. Jenom ten tmavý kurzor na mě pomrkává z bílé obrazovky, jako by se mi snažil připomenout: Máš se mnou hýbat, pamatuješ? – ale úspěšně se mi daří ho ignorovat.

Pár, který si mě na hlídání tohoto bytu vybral, v něm ještě zatím sám nebydlel. V současné době zde probíhá závěrečná fáze rekonstrukce, na kterou mám výměnou za bezplatné ubytování lehce dohlížet. Většina bytu je obyvatelná, jedinými nedokončenými částmi jsou druhá koupelna – musí být hezké mít dvě koupelny – hlavní ložnice a pracovna, která je větší než pokoj u mě doma. Jediná zařízená místnost je tady v současné době můj pokoj, odkud mám výhled na mrakodrap s obrovským ciferníkem, Empire State Building a nesčetné množství požárních schodišť a vodárenských věží. Bydlím tak vysoko, že z celého města vidím jenom střechy. Jako bych byla obr, který se na svět dívá z takové výšky, že má mraky u uší a slunce na dosah.

Když mi Penelope pomáhala balit, poznamenala: „Elle, jedeš do New Yorku strávit léto.“

A já na to opáčila: „Ty máš mrtvici, nebo proč mi to říkáš?“

Penelope popadla moje kufry a obrátila je vzhůru nohama. „Proč si s sebou bereš svetry a tepláky?“ povzdechla si. „Žijeme v Los Angeles už celý roky a ani jednou jsem tě neviděla oblíct si šaty nebo něco, v čem bys vypadala aspoň trochu sexy. Seš alergická na slunce? Bojíš se, že tě budu nenávidět, protože každej den spořádáš hromadu slanejch krekrů, zmrzliny, bagelů a latéček, a stejně máš nějakým záhadným způsobem postavu, jako kdybys chodila na pilates?“

Zmateně jsem se na ni podívala. „Přemýšlíš o mém těle často?“

„Víš, co tím chci říct!“

Vlastně jsem to nevěděla, ale teď zpětně už tak nějak chápu její narážku na moje oblečení. Většinu mého šatníku tvoří buď vybledlý merch Kolumbijské univerzity – protože tohle oblečení je měkké jako pyžamo, ale zároveň celkem přijatelné nosit i mimo mé psací doupě – nebo kašmírové svetry, které mají tolik žmolků, že kdybych je odžmolkovala, dal by se z těch žmolků uplést úplně nový svetr, dál taky sportovní legíny, které nikdy nespatřily vnitřek posilovny, a huňaté ponožky. Kdybyste celý dospělý život strávili prací z domova na notebooku, taky si začnete oblečení vybírat podle pohodlnosti, a ne podle vzhledu.

V téhle krabici jsou jen jedny šaty, a ty navíc patří Penelope. Jsou tak krátké a upnuté, že by našly uplatnění leda za zdmi nočního klubu. Penelope mi je sem musela tajně propašovat spolu s mrňavými červenými kalhotkami.

Obrátím oči v sloup a šaty i kalhotky strčím do skříně, protože s naprostou jistotou vím, že tyhle kousky v New Yorku nevyužiju.

Vlezu do sprchy a třemi druhy svých oblíbených sprcháčů ze sebe smyju newyorský déšť a všechny vzpomínky na tu osobu, která žije na opačné straně chodby. Když vylezu ven, za okny stále mírně mrholí a oblohu hyzdí bouřkové mraky. Z téhle výšky to vypadá, jako bych mohla otevřít okno a dotknout se jich.

Nezdravé jídlo. To je přesně to, co potřebuju. Nic nezlepší špatný den víc než večeře obnášející milkshake se sušenkami a smažený kuřecí burger. Tuhle hostinu spořádám na podlaze, přesně na místě, kde bude jednou stát nějaký nadýchaný gauč, a na notebooku při jídle sleduju 90 dní do svatby.

I já jsem si moc dobře vědoma toho, jak je to ubohé.

První noc po návratu do New Yorku a já ji trávím takhle. Kdybych byla Penelope, touhle dobou bych v botách na podpatcích tančila v tom nejexkluzivnějším klubu. Kdybych byla moje mladší sestra, pojídala bych miniaturní čtverečky jídla na nějaké vernisáži v umělecké galerii a používala přitom termíny jako „postmodernismus“. Kdybych byla hlavní hrdinka mého posledního scénáře, stála bych uprostřed bouřky na Times Square s tváří obrácenou k nebi, smála bych se a nic bych neřešila.

Ale já jsem já a takhle už roky vypadá moje představa ideálního večera.

Jdu spát a přemýšlím, jak jsem mohla dopustit, že se z mého života stala taková nuda – a kdy jsem si to uvědomila poprvé.

5

Probudí mě vřískot. Blikání světel. Otevřu jedno oko a chvíli uvažuju, v jakém divokém snu jsem se to ocitla, ale pak mě melodický moderní robotický hlas vyzve, abychom se vydali k nejbližšímu východu. Nejezděte výtahem. Tohle je požární poplach.

Okamžitě vystřelím na nohy a žaludek se mi sevře strachem. Možná ten mléčný koktejl a burger se smaženým kuřetem nebyl tak skvělý nápad. Panikařím, protože trpím úzkostmi a tohle je asi ta nejhorší možná situace, jakou si dokážu představit, a pak se z nějakého důvodu začnu osahávat, abych zjistila, co mám na sobě, místo toho, abych se prostě podívala. Tílko a kraťasy na spaní. To je v pohodě. Venku je nejspíš milion stupňů.

Robotický hlas mi pořád opakuje, abych opustila svůj byt, a já ho poslechnu, ale pak rychle zamířím zpátky.

Moje děťátko!

Z kuchyňské linky popadnu notebook, do podpaží si strčím telefon, vklouznu do obnošených tenisek a vyběhnu zpátky na chodbu.

Tady je robotický hlas hlasitější a vřískání alarmu taky. Najdu dveře na únikové schodiště a rozrazím je ramenem.

Dveře ovšem narazí do něčeho pevného –

Do člověka.

Ne jen tak ledajakého člověka.

Stojím ve dveřích jako přimrazená, tisknu si notebook k hrudi a do obličeje mi blikají bezpochyby nelichotivá výstražná světla.

Je to on. Parker.

A zase jsme na schodišti.

Elle, on si tě nejspíš nepamatuje, zní mi v hlavě tiše Penelopin hlas, který si nebere servítky, a má pravdu. Ani teď, když nejsem promočená od deště, v jeho očích nevidím sebemenší náznak toho, že by mě poznal. Nezeptá se, jestli se náhodou neznáme.

Jen se podívá na můj notebook a zamračí se.

„To všechno hodláte nést šedesát pater dolů?“

Šedesát? Dočista se mi podařilo zapomenout, jak vysoko se nacházíme. Z úst mi vyjde smích, který zní sám o sobě šíleně, ale to, jak se rozléhá po schodišti, tomu dodává ještě větší grády.

„Tak to ne,“ prohlásím a zase ramenem rozrazím dveře zpátky na chodbu. „Radši zkusím štěstí s ohněm.“

Jeho ruka se vymrští a zachytí dveře. „Nemůžete se jen tak vrátit do svého bytu.“

„Nejspíš je to jenom falešný poplach.“

„A když ne?“

Rozčileně stisknu svůj notebook ještě pevněji. „Vždyť i vy jste tady jen tak postával. Než jsem přišla, očividně jste zvažoval svoje možnosti.“

Podívá se na mě a já bych lhala, kdybych nepřiznala, že mě z toho trošku zašimrá v břiše. Má až nespravedlivě zelené oči – takový odstín, který závidím, že někdo jen tak nosí na obličeji. „Ale teď, když jste tady, vás s čistým svědomím nemůžu nechat jít zpátky dovnitř. Pro případ, že by to byl skutečný požár.“

„Jak hrdinské. A máte taky v plánu mě dolů těch šedesát pater nést? Protože tělocvik jsem měla naposledy na střední a od té doby jsem ani jednou necvičila, takže je pravděpodobnější, že mě zabijí ty schody než oheň.“

Pohledem na kratičký okamžik sklouzne k mému tělu, a pak se mi zase rychle podívá do očí. Co se to v tom kratičkém okamžiku stalo? Že by si mě prohlížel? „Vážně?“ zeptá se napůl znuděně a napůl nevěřícně.

Přemýšlím o tom, jak Penelope zmiňovala, že mám tělo, jako bych chodila na pilates, ale pak tyhle myšlenky vytřesu z hlavy. Ne, těžko obdivuje moje naprosto průměrné tělo v tílku, které mi teď připadá příliš skandální na to, abych ho nosila venku, a v těchhle kraťasech, které mám už od prváku na vysoké. Jak dosvědčují všechny ty paparazzi fotky z nočních klubů, tenhle týpek nejspíš flirtuje se vším, co dýchá. Nikdy ho nevyfotili dvakrát se stejnou ženou.

Tedy ne že bych ty články četla.

Přinutím se zamračit nejvíc, jak to jen dovedu, a povzdechnu si. „Víte co? Varovala jsem vás,“ řeknu a protlačím se kolem něj po schodech dolů.

Jdu po schodech dolů. Nemůže to být zas tak těžké.

Přitisknu si notebook blíž k hrudi a odvrátím se od Parkera, jako by to byl nějaký zloděj. „Ne.“

„Proč?“