CARLTON

MELLICK III

LIDOŽROUTI

Z LÍZÁTKOVA

Carcosa

Kroměříž, 2020

Copyright © Carlton Mellick III, 2009

Published by arrangement with the author

Překlad (translation) © Milan Žáček, 2020

Obálka (jacket illustration) © Ed Mironiuk

Grafická úprava obálky (jacket layout design) © Josef Žáček

Czech edition © Carcosa – Tatiana Žáčková, 2020

ISBN 978-80-88243-42-7 (tištěná verze)

ISBN 978-80-88243-43-4 (ePub)

ISBN 978-80-88243-44-1 (Mobi)

AUTOROVA POZNÁMKA

Tuhle mě napadlo, jestli jsem jediný, kdo hraje deskovku Candy Land a klade si tyhle otázky: Souloží spolu princezna z Lízátkova a lord Sladké dřevo? Zahýbá princezna Sladkému dřevu s panem Mentolkou? Jak by vypadalo jejich dítě, kdyby pan Mentolka oplodnil princeznu z Lízátkova? Jelikož jsou to všechno cukrovinky, je v pořádku, když děti putující zemí sladkostí tyhle cukrlidičky pojídají? Pojídají se cukroví lidé navzájem? Nebo pojídají cukroví lidé děti? Nic z toho nevím, ale s neotřesitelnou jistotou můžu říct, že kdyby taková země opravdu existovala, nevydal bych se tam za nic na světě. Někdo z domorodců vás tam prostě musí sežrat nebo, přinejmenším, znásilnit.

Velice se mi zamlouvá literární trend, kdy vezmete nějakou dětskou fantastickou klasiku a „zreálníte“ ji tím, že ji přenesete do našeho drsného, zvráceného moderního světa. Skvěle to dělají třeba John Skipp a Mark Levinthal v knížce Smaragdové burrito ze země Oz. Autoři si v podstatě kladou otázku: Co kdyby byla země Oz skutečným místem, které se dá navštívit? Ve svém románu, psaném pro dospělé publikum, zkoumají, jak naše společnost ovlivnila společenské klima a uspořádání země Oz. Mlaskaly například zajímá pouze sex, drogy a punk rock.

A mě prostě napadlo, že bych chtěl to samé udělat s klasickou deskovou hrou Candy Land. Měl jsem nutkání napsat něco podobného mému staršímu románu Chlupy jako žiletkové dráty, něco temho a nepříjemně sexuálního, ale zasazeného do prostředí Candy Landu. Jako by tahle hra měla předobraz v reálně existujícím místě, místě, které je ve skutečnosti pěkně temné a ujeté. A nemá vůbec nic společného se světem zachyceným ve hře.

Ale abych pravdu řekl, nakonec tahle knížka z deskové hry nevychází ani trochu. Na rozdíl od hry tu nenajdete Melasový močál ani Pendrekový průsmyk, do mé knížky se nedostala žádná z herních figurek. Mí Lidožrouti se odehrávají v úplně jiném cukrátkovém světě. Kdyby zmíněná desková hra nikdy nespatřila světlo světa, myslím, že můj příběh by se neubíral jiným směrem. Přesto je zábava hledat mezi nimi paralely.

Loňský silvestr jsem strávil zamčený v hotelovém pokoji při psaní téhle knížky. Na ulicích pode mnou pobíhali a pokřikovali opilí teenageři navlečení do kostýmů svých oblíbených anime postav, zatímco já psal o červených pendrekových karabáčích a maršmelounových štěňatech. Pro inspiraci jsem měl po ruce balení jujubových bonbonů a zjistil jsem, že tyhle sladkosti jsou možná ty nejhorší na světě. Člověk, který je vymyslel, by měl dostat jednu mezi oči. Nebo dvě.

Carlton Mellick III, 23/6/2009 16:32

Kapitola první

Franklin nesnáší děti, miluje zvířata a k smrti se děsí útoků cukrových lidožroutů.

Kromě toho nesnáší: jízdu autobusem, konverzaci po telefonu, konverzaci při osobním kontaktu, tanec, návštěvy u holiče, moderní politiku, hučení vysavačů, populární pánskou módu, upřené pohledy jiných lidí, dostávání dárků, práci pod dohledem šéfa, čínská jídla a svoje dvě manželky.

Kromě toho miluje: procházky centrem města, hrátky se štěňaty v prodejnách domácího zvířectva, čtení historických knih, Mozarta a death metal, sledování zvuků podzimního listí ševelícího ve větru, přípravu sendvičů, rozhovory o knížkách, nafukování balonků, historickou politiku, stárnutí, dávání dárků, práci na sebe, šachy, korejská jídla a oblečení červené barvy.

Kromě toho se děsí: víceméně všeho ostatního.

Červená je jeho oblíbená barva. Všechny jeho svršky mají červenou barvu. Má rád jeden specifický odstín červené, kterému říká jablečná červeň. Je to jasná červeň s oranžovým nádechem.

Jeho manželky vždycky říkají: „Tvoje oblečení je až příliš do oranžova, aby se dalo označovat za jablečnou červeň.“

On jim vždycky odpovídá: „Když jsem byl malý, rodiče měli na dvorku strom, na kterém rostla jablka přesně téhle barvy.“

Jeho manželky nad ním vždycky jen kroutí hlavou.

Franklin kráčí po chodníku ve svém jablečně červeném obleku, na rukou červené rukavice, na hlavě červenou kšiltovku a nad ní si nese červený deštník. Jeho červená na všechny kolemjdoucí přímo křičí. Lidé v jeho čtvrti si na jeho křiklavé oblečení už zvykli, ale když vstoupí do nové části města, cítí, jak na něm můžou všichni oči nechat. Teď je ve vykřičené části Chinatownu, což není místo, kde byste na sebe chtěli upozorňovat. Z druhé strany ulice, od vchodu do asijského striptýzového klubu, si ho prohlíží partička lidí, kteří podle Franklina patří k triádám. Kdyby nepršelo, nejspíš by si ho začali dobírat. Franklin už dvakrát dostal nakládačku jenom za to, že měl na sobě svůj červený oblek. Jednou od skinů, protože si mysleli, že je gay. Jednou od dvou čínských drogových dealerů, protože je vytočilo jeho oblečení a taky to, že jde po jejich chodníku, aniž u nich má v úmyslu nakoupit drogy.

Teď skládá deštník a vchází do zastavárny. Když přistoupí k pultu, zamžourá na něho opuchlýma očima Jake, tlustý zastavárník s křivými rty. Kývnou na sebe.

„Vzadu,“ řekne Jake.

Franklin si otře vodu ze štětičky vousů pod dolním rtem, vkročí za pult a zamíří do zadní místnosti. Ta je plná kartonových krabic, rozbitých domácích spotřebičů a je v ní i vitrína s meči a silně opotřebovaná nafukovací panna s vlasy ve stylu Judy Tryskáčové.

„Adam si nedělal prdel, když řikal, že tě poznám,“ poznamená Jake, zatímco mává rukama, aby si provětral žluté fleky v podpaží. „Z takovýho vobleku by se fakt jeden posral.“

Nebyl to od něho tak docela kompliment, ale Franklin se usměje, jako by byl. „Všechno oblečení si nechávám šít na míru v Argentině.“

„Proti gustu žádnej dišputát.“ Jake si z miniledničky vytáhne pivo a posadí se do gumového křesla. Franklinovi místo k sezení nenabídne. „Někdo prošustruje všechny prachy za striptérky. Někdo zas za buzerantský vohozy.“

Franklin si odkašle. Ruce schovává v kapsách.

„Tak jo,“ řekne Jake, „koukneme se, co tady pro tebe máme.“ Otevře kryt rozbitého videorekordéru a vytáhne pistoli omotanou kusem bílé látky. Rozbalí ji a zbraň podá Franklinovi.

Franklin levou rukou sevře studenou kovovou hlaveň a pistoli potěžká jako tomahavk. Potom si ji přendá do pravé ruky.

„Jak ti přijde?“ zeptá se Jake.

Franklin kývne směrem k pistoli a promne ji v prstech.

„Je to Walther PPK,“ vysvětluje Jake.

Franklin se zeptá: „Neměl Walther PPK i Adolf Hitler?“

„Kde ses to dočet?“ zeptá se Jake.

„Baví mě historie,“ usměje se Franklin a zbraň vrátí zastavárníkovi.

„Takže ji chceš?“

„Ne, děkuju. O nacistickou zbraň nemám zájem.“

„Je to úplně běžná bouchačka,“ namítne Jake. „Nepoužívali ji jenom nacisti. Walthera PPK míval i James Bond. Jamese Bonda nemáš rád?“

„Moje babička přežila holocaust.“

„Rodina mý ženy jakbysmet. A co má jako bejt?“

Franklin zavrtí hlavou.

„Nezabil se Adolf Hitler tím svým waltherem? Jen si pod ním představ zbraň, co zabila Hitlera.“

„Nemáte něco, co není tak staré? Něco novějšího?“

„Já prodávám jenom klasiku,“ odpoví Jake. „Adam říkal, že seš sběratel. Ze žádnejch jinejch důvodů je neprodávám. Na to rovnou zapomeň.“

„Já jsem sběratel.“

„A já jen prokazuju službu společnosti. Vod doby, co nám ta zasraná liberální vláda sebrala druhej dodatek, jsme se my sběratelé museli stáhnout do podzemí. Neprodávám zbraně pouličním kriminálníkům ani pomstychtivejm manželům, co chtěj vodprásknout svoje nevěrný ženušky.“

„Náboje ale prodáváte, že?“ zeptá se Franklin.

„Jasně že jo.“

„Dobře, tak kolik?“

„Koukej, já myslim, že už ti ji ani prodat nechci. Vypadáš totiž právě jako manžílek, co se chystá voddělat svoji ženu.“

„Proč vám tak připadám?“

„Vypadáš jako přesně ten typ chlapa, kterýmu ženská zahejbá od rána do večera.“

„Já se svou manželku zabít nechystám,“ namítne Franklin. „Tu zbraň bych měl na obranu. Sběratel sice asi nejsem, ale potřebuju ji.“

Jake ho probodne pohledem.

„Podívej se mi do vočí.“

Franklin se mu podívá do očí.

„Já totiž poznám, jestli je ke mně někdo neupřímnej, když se mu pořádně zadívám do vočí.“ Jake k Franklinovi popojde a vysmrká se do prstů. „A teď mi pověz, na co tu bouchačku dovopravdy potřebuješ?“

„Na obranu.“

„Kecy v kleci,“ odfrkne si Jake. „Koho s ní chceš voddělat? Manželku?“

„Manželku ne.“

Jake se odtáhne a promne si týl, přičemž obnaží slepené šedé chlupy v podpaží. „Dobře. Řekněme, že ti věřim. Jestli nejde vo tvoji manželku, tak vo koho? Vo maníka, co ji vobdělává? Vo tvýho šéfa? Vo nějakýho týpka, co ti dluží prachy?“

„Ne,“ vrtí hlavou Franklin. „Já bych člověka nikdy nezabil.“

„Ale zabít někoho očividně chceš. Vidim ti to na vočích.“

„Jiného člověka bych nikdy nezabil.“

„Nejsi ty…,“ napadne Jaka. „Nejseš ty jeden z těch lovců cukráků, viď že ne?“

Franklin s vypaseným zastavárníkem přeruší oční kontakt. Je to jen na zlomek vteřiny, ale tlouštík si toho všimne.

„Takže jo, patříš k nim?“

Franklin poplácá něco huňatého ve své kapse. „Jo, vadí to?“

„A na cukráky i věříš?“

„Jo…, a vy?“

„Viděl jsem pár divnejch věcí,“ odpoví Jake. „Ale žádnýho podělanýho cukráka. Jsem z velký části přesvědčenej, že to jsou všechno jenom kecy, ale z menší části si tak jistej nejsem.“ Otevře si další pivo. „Chodí za mnou mraky lidí, co si chtěj koupit bouchačku, aby před cukrákama chránili svoje malý děti. Ty mi tvrděj, že tyhle zrůdy zblízka viděli. Já se jim vždycky zadíval do vočí a ani jeden z nich mi nikdy nelhal. Nemám tucha, jestli dovopravdy existujou. Ale potkal jsem hromadu lidí, co upřímně věřej, že jo, že fakt existujou.“

„Existují stoprocentně,“ ujistí ho Franklin a předkloní se blíž k Jakovým očím. „To vám můžu odpřisáhnout. Jsou skuteční. A já tyhle hajzly do posledního pozabíjím.“

Jake se na něho chvíli dívá a odfrkne si. Potom z videorekordéru vytáhne tři krabičky se střelivem.

„V tom případě,“ řekne Jake, „mi dovol, abych ti dal jednu drobnou radu. Střílej po nich zblízka. Tu jejich tvrdou cukrovou vrstvu prorazíš, jenom když na ně budeš střílet zblízka, nebo když si seženeš výkonnější zbraň.“

Franklin přikývne a podá zastavárníkovi obálku. Zatímco Jake přepočítává peníze, Franklin si prohlíží meče ve vitríně, když vtom ho něco zaujme. Je to červené, má to takřka jablečně červený odstín.

Otočí se k tlouštíkovi a zeptá se ho: „Kolik stojí ta vycházková hůl s mečem?“

Kapitola druhá

Franklin dostal jméno po Franklinu Pierceovi, čtrnáctém prezidentu Spojených států amerických. Franklin Pierce je známý jako jeden z nejhorších prezidentů v dějinách země, neboť neudělal nic pro potlačení sílícího napětí mezi Severem a Jihem v období před začátkem občanské války. Prostě to nebyl žádný silný lídr. V dané historické chvíli to nebyl ten správný člověk u kormidla.

Když byl Franklin malý, pořád se ptal, proč mu rodiče dali jméno zrovna po nejhorším prezidentovi v dějinách, ale ti mu to nechtěli říct. Prezidenta si nastudoval, pátral po nějaké jeho světlé stránce, hledal důvod, proč ho mohli pojmenovat po tomto konkrétním člověku. Franklin Pierce byl pohledný, mladý, vybraně mluvil a těšil se u lidí velké oblibě, a prezidentský úřad získal po drtivém vítězství. Hodně toho dosáhl i v zahraniční politice. Prezidentská role však bohužel byla nad jeho síly.

Poté co si o prezidentovi přečetl ještě spoustu dalších věcí, ho začalo být Franklinovi líto. Nejenže proslul jako nejhorší prezident v dějinách, navíc prožil i velice tragický život. Dvě jeho děti v útlém věku podlehly vážným nemocem. A potom, dva měsíce před Franklinovou inaugurací, zemřelo při železničním neštěstí i jeho třetí a poslední dítě. Jane Pierceová, Franklinova manželka, synkovu smrt připsala manželovým politickým ambicím. Při pobytu v Bílém domě upadla do stavu permanentní duševní úzkosti. Většinu času trávila uzamčená v pokoji, v izolaci, a psala dopisy svému mrtvému synovi. Během prezidentského působení se proti Franklinovi postupně postavila nejen jeho manželka, ale i jeho politická strana, a dokonce mu po pětačtyřiceti dnech zemřel i viceprezident, na jehož místo poté už nikdy nikdo nenastoupil. Franklin Pierce nakonec propadl alkoholu. Má se za to, že jednou v noci, když uháněl v kočáru, zabil jednu starou ženu. A také se má za to, že se upil k smrti potom, co jeho manželka podlehla tuberkulóze.

Franklin stále dumá, proč ho rodiče pojmenovali po tomto muži. Dumá, jestli to udělali proto, že Pierce se do historie zapsal jako ubohá, tragická postava. Možná že o něho nestáli, a on jim zničil veškeré naděje a sny. Nebo mu prostě jen chtěli dát jméno po nějakém prezidentovi a vybrali to, které se jim nejvíc líbilo, aniž by se obtěžovali dohledáváním faktů z jeho života.

S deštníkem v podpaží a v ruce s červenou holí (v níž se ukrývá meč a jíž ťuká do rytmu svých kroků) Franklin kráčí mokrými ulicemi Starého města zpátky domů a poplácává si obsah jedné své vnitřní kapsy. Cestou narazí na čtyři kluky, kteří na ulici hrají plechovkový hokej. Plechovkový hokej se do jisté míry podobá klasickému lednímu hokeji, ale hráči místo puku hrají zmačkanou plechovkou od piva, místo hokejek používají nohy a místo branky si na cestu křídou kreslí čáry. Nemají brusle ani přilby. Franklin tuto hru hrával se svými sourozenci, když byl malý, předtím, než byli brutálně zavražděni.

Tito kluci jsou Franklinovi sousedé. Vídá je často, ví, že si na ulici hrají neustále, non-stop, dokonce i ve tři ráno. Když je teď míjí, snaží se je ignorovat, ale jen co kluci spatří jeho červený oblek, ve hře ustanou a začnou ho honit. Franklinovi připadá, že na svá těla mají příliš krátké nohy, a to i na děti. Všiml si toho už dřív. Jako by tuto genetickou vadu měla většina dětí jejich věku. Třebaže se o tom nikdy nemluví na zpravodajských kanálech, je Franklin přesvědčený, že to nějak souvisí s léčivy na podporu růstu plodu, které v současnosti lékaři vnucují těhotným matkám.

„Ukaž mi to,“ křikne na Franklina jeden z krátkonohých kluků. Ten, co nosí brýle se silnými obroučkami.

„Dnes ne,“ odpoví Franklin.

„Ale no tak,“ naléhá ten nejmenší.

Tento špunt je ten hodný. Jmenuje se Jimmy. Spratek s brýlemi se jmenuje Troy. Jména dalších dvou Franklin nezná.

„Ukaž nám to, hajzle!“ zavolá Troy.

Franklin nezastavuje.

„Jenom na chvilku, ty sviňáku,“ nevzdává se Troy. „Chceš, abych zavolal policajty a řek jim, že ses mě pokoušel osahávat mezi nohama?“

Troy Franklinovi neustále vyhrožuje policií a obviněním z obtěžování, pokud neudělá, co po něm chce. Franklin mu proto často nakonec kupuje drahé hračky a půjčuje pro něho nepřístupné hororové filmy. Neví, co jiného by mohl dělat.

Pak Franklina za jeho červené sako zatahá Jimmy.

„Já si ji chci jenom jednou pohladit,“ zaprosí. „Jenom na chvilku.“

Franklin dlouze vydechne.

„Tak dobře. Ale jenom na vteřinku.“

Otevře sako a z jeho vnitřní kapsy vystrčí hlavu maličké kotě. Má červenobílozelenou srst. Je zbarvené jako lízátko.

Jimmymu se rozzáří oči. Když k srsti kotěte natáhne prst, zvířátko jej odkloní rázným líznutím svého drsného jazýčku. Ve skutečnosti to však žádné kotě není. Jde o trpasličí kočku, dospělou pětiletou kočku uvězněnou v těle buclatého kotěte s boubelatými tvářičkami a kučeravou srstí, kočku, která umí pěkně ostře a pronikavě mňoukat.

„Jmenuje se Krabulka.“

Jimmy Krabulku hladí po hlavě a ta zavírá oči a usmívá se na něho. Kočičím úsměvem.

„Ta je ale roztomilá!“ rozplývá se Jimmy.

Troy ze svého oranžového batohu s Narutem vytáhne kuličkovou pistoli a nabije ji.

„Nech ji být, Jimmy,“ prohodí přitom. „Vystřelím mu ji z rukou.“

Franklin Krabulku schová pod sako.

„Ty zkurvenej psychopate!“ vmete klukovi do tváře a odkluše od nich.

Troy se vztekne. „Počkej! Já jsem neřek, že můžeš odejít!“

Franklin přidává do kroku a v kapse dál pevně svírá Krabulku.

„Zasranej buzerante!“ zařve Troy. „Jen utíkej, ty teplouši!“

Troy po Franklinových zádech vystřelí z kuličkovky. Ačkoliv se kulička od Franklinova obleku odrazí, přesto ho rána zabolí natolik, že slabě vyjekne. Kromě Jimmyho se mu všichni kluci smějí. Vyrazí za ním a střídají se ve střelbě do jeho zad, dokud nevklouzne do dveří svého bytového domu.

Troy je důvod, proč Franklin nesnáší děti.