EDICE TEMNOSTI

SVAZEK 2

Ladislav Klíma

Slavná Nemesis

Carcosa

Kroměříž, 2021

Soubor Slavná Nemesis z roku 1932, z něhož v této knize vycházíme, byl publikován v úpravě Kamily Lososové.

© Carcosa – Tatiana Žáčková, 2021

Doslov © Patrik Linhart, 2021

ISBN 978-80-88243-56-4 (tištěná verze)

ISBN 978-80-88243-57-1 (ePub)

ISBN 978-80-88243-58-8 (Mobi)

Veškerá práva vyhrazena.

Slavná Nemesis

1.

Když Sider poprvé projížděl alpským městečkem Cortonou, učinil naň velebný kraj koldokol dojem tak mocný a tak zvláštní, že na nejbližší stanici vystoupil z vlaku a vrátil se tam. A tři dny, které tam pak pobyl, byly nejkouzelnější z celého jeho života. Dosud nepoznaný, poetický lesk prozlacoval bez přetržení jeho duši, proti vůli tryskaly z ní stále a stále mohutné, nejzáhadnější pocity, nejasné sice, ale právě tím nesmírně dráždivé. Často se mu zdálo, že jižjiž musí se mu jádro těchto tušení vyloupnout, — ale v tom okamžiku odlétly mu vždy bleskem do dálek nedosažitelných. Byl opojen celým světem, jsoucnost byla mu milenkou, z nitra tryskaly písně, i v nocích objímaly jej magické sny. A přece bylo ve všem tom cosi temně a mocně děsivého; v nejhlubší hloubi měl jistotu, že pode vší tou září zeje nejstrašnější propast.

Bylo to zevní okolí, které z něho vše to vyluzovalo? Nemohl si dát odpověď. Pohledy na ohromné, ledovci zjasněné hory koldokol, na stezky po nich se plazící, na jednotlivé domy městečka rozžehovaly sice v něm zázračné blesky nestvůrných pocitů; ale vždy se musil tázat: není to nakonec především jen mé světlem přetékající nitro, které vrhá své paprsky na tyto předměty, aby pak reflexy jejich, jako dary zdánlivě cizí, opět vssálo do svého mateřského všelůna? Vše zevní připadalo mu tak mysticky známým, — ale musil si říci: což není hlubině duše známo vše, vše? jest něco, co by nebylo jejím majetkem od věčnosti? jak jinak mohla by vůbec — vidět a slyšet? Není všechno vidění jen slétáním se do duše nazpět všech těch tajemných ptáků, kteří její věčné hnízdo kdysi opustili? — —

Jen proto, že to bylo nutno, opouštěl čarodějné místo... a jakmile mu s očí zmizelo, zmizel i záhadný lesk z duše, zcela rázem, a ustoupil neobyčejné skleslosti a zmučenosti. Ale i zde byl nucen položit si otázku: není to pouhou náhodou, že právě v této chvíli dostavil se nutný duševní odliv? Snad i jistá hluboká autosugesce je v tom, ale nic nadpřirozeného, zázračného, co mne tak láká. —

Umínil si, že se v Cortoně usídlí trvale, jakmile mu to bude možno. —

Po roce, ovládaném matnými a přece tak slastnými vzpomínkami na ony tři dny, mohl rozhodnutí své uskutečnit. —

Byl květen a Sider osmadvacetiletý, jemné, tajemné, krásné, mužné tváře, ale pod její silou svíjelo se cosi nalomeného, hluboce neblahého, co vidoucí duši mluvilo o předurčení k strašnému osudu. Byl zámožný a zcela neodvislý.

2.

Nebe bylo zachmuřené, hory téměř neviditelné, když do Cortony přijel, otupělý dlouhou jízdou i rozčílený očekáváním.

Těmto okolnostem dlouho později připisoval, že nejen loňská nálada ani u něho nezaťukala, ale že i následující dny byl v rozpoložení, nad něž si nebylo možno představit horšího. Zklamání, nejšedivější hnus. Bývá to vždy tak, jdeme-li vstříc čemukoli s přílišným očekáváním; ale Siderovi se zdálo, že velikost jeho rozčarování není naprosto v žádném poměru k jeho nadějím, třeba byly dost velké...

Celý květen byl ohavný, skoro stále jen mraky, deště, sněhy, vichry, bláto, zima. A když slunce zasvitlo, jako by přišlo osvětlením jen zvýšit ošklivost kraje. Jak mrtvé bylo vše, hory jak bezduché! Jen jako mrtvé upomínky na mrtvý život šklebily se tu, jako výčitky pro něco navždy promeškaného: Siderovi bylo tu stále víc nevolno, strach jakýsi vkrádal se mu v duši, a zdálo se, že kvapem zapouští v ní nevyvratitelné kořeny.

Dvě věci zvláště to byly, které v něj stále vlévaly mystický děs. „Jelení Hlava“, hora bezprostředně nad městečkem strmící, 2500 m nad ním, 3500 m nad mořem, — z jejíhož rozlehlého temene vyčnívalo ještě, jako růžky, několik štíhlých, kuželovitých skalních masivů. A prastarý, skoro černý, jednopatrový domek, stojící na konci uličky, která ústila v těsnou rokli; přímo nad ním visela vysoká skála — —

A i jinak plynul život jeho nudně. Nestýkal se s nikým, jazyku obyvatelstva téměř nerozuměl. Bylo tam dosud pusto, letní návštěvníci ještě nepřijeli. Něco však přece zabarvovalo živě šeď jeho dnů.

Odevždy choval Sider ve své fantasii zvláštní obraz ženy. Neurčitý, kmitavý a přece silný, slibující mu divné rozjasnění a prohřívání duše tajnými slastmi. Často vídal ji i ve snu, ale obrazy ty si odporovaly, ač, procitnuv, nepochyboval nikdy, že to byla — Ona. A teď snil jednou, že spatřil Ji náhle na výšinách Jelení Hlavy, tak jasně, že i ráno probudiv se měl na okamžik dojem, jako by stála před ním, že duše se mu zachvěla intensitou tohoto fantasmatu i přívalem mystických tušení do nejvnitřnější hloubi. Ale okamžik poté byl už zase neschopen vidinu vykouzlit v duši své opět.

* * *

První den června byl deštivější než všechny předchozí. Sider se rozhodl, že následujícího dne Cortonu opustí navždy. Ukončiv přípravy šel v podvečer na procházku do lesů, úpatí Jelení Hlavy pokrývajících, hned za městečkem. Za půl hodiny vracel se Sider mrzut s promočeným oděvem a obuví. Avšak nebe počínalo se po dlouhé době konečně modrat. Východní hory ozářeny byly žlutým zapadajícím sluncem. Kráčel úžlabinou, skalnatou, jen tu a tam stromy a keři porostlou. Místo bylo divoké a romantické a budilo iluzi, že je daleko, daleko od míst obývaných lidmi; paradoxně zazníval sem štěkot, kokrhání a křik dětí.

Blížil se k ohybu cesty — tu vynořily se tam dvě dámy, ubírající se jemu vstříc. Zadumán, pozdvihl hlavu teprve, když byly již tři kroky před ním. Popatřil nejdříve na tu, která — červeně oděná — byla od něho vzdálenější, a trhl sebou.

Byla asi 25letá, krásná, bledá, s něčím nápadně neklidným v interesantní tváři — a připomněla mu vzdáleně jeho vidinu. Nebyla Jí sice, zhruba vzato, téměř ani podobna, a přece vyvolala v něm záhadně obraz snů tak silně, že se bezděky zastavil.

A tu svezl se zrak jeho na dámu druhou, blankytně oděnou, právě když se skoro dotkl na úzké stezce loktem svým jejího. A — zapotácel se, v očích se mu zatmělo, bylo mu, jako by byl dostal ránu kladivem do hlavy. Jen stud před ženami způsobil, že neklesl. Zdálo se mu, že dáma červená učinila pohyb, aby ho podepřela; zamračil se a potácivě spěchal dále. Neohlížel se, ale cítil s jistotou, že ony stojí a hledí za ním.

Docházel k zahradě restaurace, když se teprve vzpamatoval. „Za nimi!“ byla jeho myšlenka. Ohlédl se, neviděl jich. Zůstal delší dobu nerozhodně stát. Pak usedl v zahradě a čekal až do noci, doufaje, že vrátí se tudy nazpět. Nepřišly.

V celém životě nebylo mu tak podivně, tak slastně, tak děsivě v duši. Dáma modře oděná byla úplně, úplně vidinou jeho snu, jako by fantasma jeho bylo se přeměnilo v halucinaci — —

* * *

Z odjezdu nebylo nic. Nadto se nebe trvale rozjasnilo, a krása jara teprve teď vybuchla plnou silou. A rozjasnila se i duše Siderova, — a zase zavítala do ní aspoň z části loňská kouzelná zář. Zase mluvily k ní tajemnou temnou řečí strašné hory a vlídné lesy. Neboť Sider byl už — zamilován. — Ale jaký to divný děs doprovázel jako základní bas stále zpěv jeho duše...? Ale nic nepůsobí v hudbě mohutněji než mocné, černé basové tóny, než temné údery na buben, nic není ve světě krásnějšího nad hrůzu.

Prochodil teď celé dny městečkem a okolím pátraje po svých dámách; nenacházel jich. Nepodařilo se mu též něco o nich zvědět. Týden minul od onoho mokrého, žlutého podvečera, a Sider si bolestně děl: Cizinky patrně, které Cortonou jen se kmitly — neuzřím jich nikdy již!

Jako by vše, co člověk uzří, vše, po čem touží, vše, nač myslí, nemusilo se nutně zas a zase mu zjevovat a představovat a splňovat, jako by jedinou hybnou silou všeho nebylo právě přání a touha a vůle...!

* * *

Bylo krásné nedělní odpoledne 8. června. Sider seděl v zahradě oné restaurace, opírající se o les, hudba hrála četným hostům — byliť se v tomto týdnu sjeli sem mnozí letní návštěvníci. V hluboké snění ukolébala Sidera hudba.

Tu uzřel náhle obě své známé z lesa vcházející do zahrady. Ulekl se strašně, tak propastně, tak ohromivě. A bylo mu, jak by i hudba zasažena, zaražena, poloztichla, jak by ledový jakýs dech přelétl všechny věci a lidi kol.

Ženy braly se blíž. Sider nenacházel sílu, aby na ně hleděl. Usedly ke stolu, vzdálenému od něho asi dvanáct kroků.

Přicházel k sobě. Zase zářně vytryskla hudba do výše. A zahleděl se do jejich tváří.

Byly si vzdáleně záhadně podobny. Něco chvějně jemného, démonicky éterického obestíralo obě bledé tváře, něco, co na jiné ženské tváři dosud neviděl. Ale z obličeje dámy mladší v modrém šatě zíralo to, dulo to nepřirovnatelně silněji... Byla asi dvacítiletá, vysoká, štíhlá. Krásná? Příliš mrazivě čišelo něco z rysů příliš bledých, hubených, ale nejklasičtěji zformovaných; dravčích a přece láskyplných; hrůzných duchovou strašidelností stejně jako divokostí a jako i — nelidskou, nadlidskou něhou. Snad byla více než krásná, — tedy obyčejnému oku nekrásná; každá převelká krása je setmělá svým přílišným leskem.

Ale všechna zázračná zvláštnost obličeje toho nestačila k vysvětlení ohromujícího strašidelného dojmu — — —

Nehleděly naň a zdálo se, že nevěnují pozornosti ani ostatnímu okolí. A bylo patrno, že dáma v červeném jeví na své tváři stálý zmatek, ba strach. Mluvily mezi sebou velmi málo a tiše; i když hudba dozněla, neslyšel Sider hlasu jejich.

Konečně utkvěla na něm pohledem dáma starší. Řekla něco k své společnici. A teď mluvily spolu živěji... A náhle ona mladší zahleděla se na Sidera dlouze, až neslušně dlouze. Zprvu byl to on, který odvrátil oči; neboť zatmívalo se mu v nich a točila se mu hlava. Za chvíli pozdvihl je zas, — stále patřily naň zraky Její tak strašidelně; jako by ze skla byly. Opanoval se. „Nutný oční souboj!“ děl si a oči neodvracel. Konečně, po dobrých dvou minutách, zraky sklopila a pomalu zastřela si dlaní tvář — —

Zhluboka si oddechl; a rozkoš mu zalila duši. „Něco ke mně jistě cítí...! Ale patrně je velmi excentrická; jistě v nejvyšším stupni. Snad dokonce šílená? Ale fuj! Z čeho jiného tak soudím, než že nezvykle dlouho mne fixovala? Nejsou snad oči Její skutečně ze skla? Ale fuj! Celé její počínání nenasvědčuje slepotě. Ale jisto je, že ta tajemná bytost sledovala svým pohledem určitý cíl. Chtěla-li mne jím omámit, podařilo se Jí to, — ale nezapomínej, panenko, že mimo city, které jsi hypnotisovala, mám i vůli; a ta zůstane vždy bdělá.“

Docela mu ušlo, že kolem se něco děje. Že všechno obecenstvo je jakoby zaražené, poplašené, že všichni mezi sebou o čemsi horlivě, ale ztlumeně mluví, že tvoří se hloučky u jednotlivých stolů, a že i u vchodů do zahrady kupí se zástupy. A že zraky všech obracejí se jen ke stolu, kde divné dívky sedí.

Znovu zazněla hudba, ale tak zajíkavě a falešně, jak by byla duchem nepřítomna. Dámy teď už spolu nemluvily. Na tváři starší jevil se zmatek a strach stále větší; bledla, znatelně se chvěla, ohlížela se stále kolem. Teď teprve stalo se počínání obecenstva nápadným i Siderovi.

Tu dáma v modrém povstala, promluvila s úsměvem ke družce své několik slov, zdvořile hrdě se uklonila a odcházela velmi rychle směrem k lesu. Ve vratech se ohlédla, a znovu stihl Sidera pohled Její, teď jen okamžitý, ale jak výmluvný! Jako by kynul, jako by poroučel, jako by lákal a sliboval, jako by laskal, jako by hrozil! —

„Co činit?“ řekl si Sider. „Běžet za Ní, představit se Jí? K tomu schází mně teď naprosto odvaha. Ale což neuzřím-li ji už? Ale nesmysl! neodcestuje, znamenám něco pro Ni... Či snad přece —?“

Viděl, jak vyšla ze zahrady — a jak zástup u vrat až překotně rychle rozestupoval se před Ní... „Ah! teď vím! je to nějaká velmi vysoká dáma, vévodkyně? princezna? či dokonce panovnice? Ne, nemožno, abych za Ní běžel jako za pouliční holkou... Ostatně vždy je chytřejší, ukazuje-li muž vůči ženám lhostejnost. Ona přijde, přijde zas, tam, kde já budu — cítím to jasně.“

Zíral dlouho a ztrnule do lesních houštin, kde zmizela. Tu jej napadlo: „Vždyť mohu promluvit na dámu druhou, ta, cítím, není nic tak vznešeného. Od ní se dovím, co potřebuju.“

Vzchopil se rázem, ale když popatřil, neviděl už ani dámy druhé.

A náhle zachvátil je strašný, zpola radostný, zpola děsivý neklid. Vyběhl ze zahrady. Všiml si, že teď vášnivěji a hlučněji se všude o něčem debatuje, ale nerozuměl ničemu.

* * *

Minula řada dní. Poznovu jal se pátrat a zvěděl, že dáma starší obývá od tří týdnů v Cortoně v hotelovém pokoji, že se zapsala jako paní Errata S., soukromnice — že je podle všeho bohatou vdovou; a že v pondělí náhle kamsi odjela, zanechavši však věci své v hotelu. O její družce nezvěděl nic. Mnozí lidé viděli Ji sice v neděli ve společnosti paní S., ale co dále o Ní mluvili, bylo tak divně vyhýbavé a nejasné, že Sider nevěděl, co si z toho vzít.

Trávil čas sžírán démonickou touhou, pobíhaje celé dny po okolních horách. A tu obdržel 16. června telegram, který jej kategoricky nutil, aby Cortonu opustil ihned; šloť o celé jeho jmění.

Zuřil, ač něco mu říkalo, že je proň dobře, skončí-li toto své dobrodružství. Předsevzal si, že okamžitě, jak mu bude možno, se do Cortony vrátí. Uchystal všechno k odjezdu, který stanovil na zítřejší den na devátou hodinu dopolední.

* * *

O osmé vstal, otevřel okenice. Nádherný, skvoucí, již teď horký den! Mocněji než kdy dříve trčely hory, jakoby spánkem osvěženy, do temně modrého azuru. Nejbližší, nejvyšší, nejkrásnější z nich Jelení Hlava. Na ni předevčírem vystoupil, až k ledovci pod jejími nejvyššími skalními rohy, doufaje bláznivě, že uzří tam Ji ve skutečnosti, jako Ji tam byl uzřel ve snu; marně.

Dlouho na horu hleděl louče se s ní. Již odtrhával od ní zrak — tu se zachvěl.

Ve výšce asi devíti set metrů, tam, kde dolejší les ustoupil právě holým skalám, uzřel dvě tečky, modrou a rudou... Zimničně rychle uchopil kukátko. Byly to dámy. Pohybovaly se, pomalu, vzhůru.

Nerozmýšleje se, hodil na sebe nejnutnější oděv, uchopil hůl, vyřítil se ze dveří.

„Z odjezdu dnes nebude nic,“ děl si odhodlaně, letě téměř k oné restauraci. „Ať vzejdou mně snad z toho ohromné škody, ale ani o život při tom neběží. To, co mne čeká tam nahoře, je důležitější o to, oč důležitější je duše než kapsa. Musím, musím přes všechen ostych dát se s nimi do řeči! Ale najdu je tam? Jistě; zřejmě chtějí vystoupit až na vrchol Jelení Hlavy, jinak nebyly by tak časně již tak vysoko. Nemohu je minout, — jen jedna stezka vede nahoru; pod vrcholem se ovšem rozštěpuje ve dvě, ale z jedné na druhou možno dobře vidět. Dohoním je asi právě na temeni; mají sice přede mnou ohromný náskok, ale jsou to ženy. Normální vzestup trvá osm hodin; ale chci-li, budu tam za pět.“

Byl zcela vášní unášen a vesel. Octnuv se v lese dal se po stezce mírně stoupající do běhu a pokračoval v něm s malými pausami skoro hodinu, až byl z lesa venku, osm set metrů nad údolím. Stezka vinula se teď příkře po skalnaté stráni, jen tu a tam klečí porostlé. Rozčileně pohlédl vzhůru, neuvidí-li barevné skvrny. Neviděl. Stoupal výš a výš; minul místo, kde je před půl druhou hodinou spatřil ze svého pokoje..

„Ještě sto metrů výš na onen výčnělek! zde příliš nahrblá stráň brání rozhledu. Tam je jistě uvidím — myslím, že ne výš než šest set metrů nad sebou. Jaké horko, jsem mokřejší, než kdybych byl promokl; a opravdu také už hanebně unaven. Tam si odpočinu, nemohou mně ujít, ačli to jsou vůbec ony.“

Došel, kam chtěl — a spatřil je vskutku nad sebou ani ne šest set metrů. Šťasten ulehl, zapálil si doutník a snil blaženě, co se mu as nahoře přihodí. Za dvacet minut stoupal rychle dále.

Zmizely mu s očí. A když je opět spatřil, překvapilo jej, jak vysoko; zdálo se mu, že jsou téměř už u ledovce. „Ne, toť nemožno, aby byly za půl hodiny vystoupily skoro tisíc metrů. Na Alpách výšky i vzdálenosti často tak klamou!“

A zase zmizely. Co nejrychleji stoupal po srázné, ale ne nebezpečné cestě skoro hodinu. Neviděl jich teď; ač na tom nebylo nic nepřirozeného, rozčilovalo jej to strašně. Došel k místu, kde se stezka rozštěpovala, odpočinul a dal se spěšně nalevo.

Byl asi osm set metrů pod vrcholem. Velice spěchal, napadlo jej, že by mohly sestoupit opačným směrem do osady na druhé straně hory. „Stůj co stůj musím je zastihnout na vrcholu, nebo je s něho spatřit, sestoupivší ještě nehluboko.“

Jak se proto zaradoval, když je za chvíli uviděl! Kukátkem rozeznal dobře, že leží ještě asi dvě stě metrů pod hřebenem. Bylo vyhráno! neboť rozeznal už nejen karakteristickou bělost jejich tváří, ale poněkud i jejich rysy.

Zmírnil chůzi. Zmizely zase. A zmizelo, dnes poprvé, i slunce za obláčkem. Zavál prudce studený vítr od ledovce a hrozivě zaskučel... A tu — náhle zaslechl Sider shůry výkřik, slabounký, ale zřetelný...

„Nějaké neštěstí!“ Stanul ohromen, aby hned poté dal se do běhu. „Snad se zřítila některá z nich? Či byly přepadeny? Eh! S jedné strany dobře tak! aspoň se jim ukážu nutným!“

Ač měl nohy jako olověné, běžel stále vzhůru. Ale zakrátko zastavil se, znovu ohromen.

Spatřil několik set kroků napravo, na druhé stezce, běžet dolů dámu v červeném oděvu, tak rychle, že div se nezřítila..

„Co se stalo? mám pomoci?“ vzkřikl.

Pádící se zastavila — — vzkřikla opětně a pokračovala v běhu. Marně za ní ještě několikrát zařval, nestanula, neohlédla se.

„Že se zřítila — Ona!.. a Její společnice běží dolů, aby přivolala pomoc.. Ale proč se aspoň na mne neobrátila? Patrně byla hrůzou zcela zmatená. Ať tomu jakkoli, pouhá možnost, že se Jí přihodilo neštěstí, stačí — není pro mne volby — nahoru!“

A šlo to výš a výš. Obláčky na nebi četněly a rostly a houstly, šedivěly a hnědly; stále ledověji a stenavěji fičel vítr. Sider doběhl k místu, kde nedávno odpočívaly, a klesl tam, cítě, že by se skácel, kdyby si nelehl. Ale již za minutu povstal. Vykřikl několikrát. Žádná odpověď. Či snad přece?.. Ano, — — Ale neznělo to zdola?

Rozhlédl se. Nový, sotva slyšitelný výkřik. A teď uzřel hluboko, hluboko opět dámu v červeném, kukátkem spatřil, že stojí, že mává rukama, šátkem. Zřejmě jej k sobě zvala. Stanul nerozhodnut, zmaten. „Co to všechno znamená? Chce, abych jí šel pomoci hledat někoho nebo něco? Či mne varuje? Před lupiči snad? Není-li pak dokonce její průvodkyně za ženu přestrojeným banditou..? Hloupé otázky! Mám jí poslechnout? Ale — Ona musí být nablízku, něco nejistého místo jistého... snad je to od té dolejší jen pošetilý, ženským strachem vnuknutý nápad.. Ale přece — ona ví aspoň něco, a já nic —“

Znovu zalehly sem z hlubiny výkřiky — a daly mu rozhodnutí. Zamířil zas dolů. Náhle zazněly výkřiky silnější, ale shora:

„Sem, sem!“

Pohlédl vzhůru. Právě tam, kde začínal ledovec, asi padesát metrů pod vrcholem, spatřil — Ji. Nehýbala se, modrá skvrna, ani kukátkem nerozeznal, sedí-li či leží či stojí. Ale co viděl, postačilo. Dal se v běh nahoru, nedbaje na nové výkřiky zdola.

Sto metrů výš — modrá postava se stále nehýbala. Padesát — teď za skaliskem zmizela — za minutu vynořila se opět a sunula se, rychle, vzhůru.

„Co to zas asi? Zraněna asi není, aspoň ne nebezpečně: jinak by šla dolů. Snad si umínila, že i přes lehké zranění dostoupí na vrchol. Jistě je příšerně umíněná tato démonická žena. Lhostejno, tím spíše mohu Jí být prospěšný — teď po všem tom nebude nejmenší dotěrností přidružit se k Ní.“

Octla se na temeni a zmizela mu, když byl ještě padesát metrů pod ním. Musil odpočívat. Nikdy dosud necítil se tak zemdleným. Ale dosáhl rekordu stoupání. Hodinky ukazovaly právě poledne. Slunce skrylo se úplně za hustou, širou vrstvu mrakovou.

Konečně stál na vrcholu. Neviděl divukrásné panorama, viděl jen tenkou postavu asi čtyři sta kroků dále na modrém kusu nebe jako zdánlivě průhledný stín, rýsující se sotva znatelně, přízračně, a pohybující se k nejvyššímu ze skalních kuželů, strmícímu nad tímto vysokým plateau ještě asi sto padesát metrů. Zřejmě zamýšlela vystoupit i na něj. Až pod něj vystoupil Sider před třemi dny; aby šel ještě výše, na to neměl kdy, nechtěl-li přijít domů pozdě v noci. Nerad vzdal se tenkrát výstupu naň, ačkoliv věděl z průvodců po Alpách, že je to velmi nebezpečné. Vedla tam sice uzounká stezka kolem boku kužele, otáčejíc se několikrát jako bič kolem nohy, ale místy se téměř v stěnách skalních skoro kolmých ztrácela.

„Aspoň teď se tam dostanu, a s Ní,“ děl si a nejrychlejším krokem dal se za Ní. Ale Ona, neohlížejíc se, šla kupodivu ještě asi rychleji než on. Dal se v běh přes sníh a lední balvany a močály. Avšak Ona již mu zmizela za prvním útesem kužele.

Doběhl tam též. Než sotva položil nohu na stezku příkře stoupající, zachvátilo jej cosi nepopsatelného. Nějaká vzpomínka-obluda vynořila se z hloubi jako strašlivý Leviathan ze strašných propastí oceánu... ponořila se zas ihned, ale duše rezonovala ještě dlouho. „Jak děsně známé připadá mně toto místo!.. Kdysi jsem je viděl, kdysi jsem tu byl — a něco ohromného se tu stalo...! Kdy, ach kdy? Oh, ve snu to jistě bylo, ve snech vídal jsem tu jistě i Ji — ale co jiného je sen než pokračování skutečnosti, nebo skutečnost pokračování snu? Sen jest hloubka bdění, pro niž, bdíce, jsme slepí; a lživost a klamnost a nelogičnost snu — jen soustředění všech paprsků tohoto Světa-Přeludu.“

Děs jeho byl tak silný, že přehlušil téměř touhu. Měl chuť vrátit se. S nebe čím dále tím temnějšího hučel vítr stále kvílivěji, stále ledovější, jak by duchové jej varovali a proň naříkali. Počal se snášet sníh, hustší a hustší, jako by mu chtěl připravit zde mohylu. Jen setrvačností puzen vlekl se dále, a ne menší tělesná než duševní mdloba táhla jej k zemi.

Stále hrozilo sesutí se do propasti stále rostoucí. Šlo to velmi pomalu, ale polovici cesty měl už za sebou.

Tu, když se mu stíží podařilo vyhnout se smrtelnému pádu, ovládla jej taková malomyslnost, že stanul a náhle se rozhodl k návratu.

A tu Ji uzřel zas. Jen as šedesát kroků před sebou. Tak náhle... Pokynula mu rukou, vábila ho k sobě a zmizela za ohybem skály.

A Sider pozbyv vůle potácel se za Ní, za Ní. Nevěděl, spí-li či bdí, nebo je-li někde v podsvětí. „Ať už je to třeba ďábel,“ šeptal si tupě, „a to by mohlo dobře být — musím, musím.“

Došel k onomu ohybu — a uleknut stanul. Stezka před ním zmizela: patrně nějaká lavina urvala kus půdy, která ji dříve tvořila. Něco stezce podobného začínalo asi půl druhého metru dále. Byl nutný skok! Obejíti bylo nemožno, nahoře i dole hladká, svislá skála. Skok mohl se snad podařit, ale mnohem pravděpodobnější bylo, že skončí pádem do propasti asi třicet metrů hluboké. Neboť stezka, kde noha skočivšího měla zase stanout, byla tak úzká, že ani pro druhé chodidlo nebylo tam místa, a rukama za něco se chytit bylo zhola nemožno. Salto mortale! A k tomu on teď právě vysílen, s nohama se chvějícíma, teď když právě silnější závan větru bezmála byl by jej dolů srazil — mohl se ho odvážit?

Stál nerozhodně; srdce se mu děsně rozbušilo. Strach zápolil krutě se studem, hrdostí. Ona to dokázala! Neboť nebylo Ji vidět, a do propasti jistě nespadla, byl by jinak slyšel výkřik nebo aspoň dopad těla na dno: Žena to dokázala, a on, muž, měl by —? Myšlenka ta byla mu nesnesitelná!

Rozběhl se, pokud místo dovolovalo, ale nad prohlubní se zastavil. Zalomcoval sebou a pocítil jasně, že se neodváží... a to proto, že ví, smrtí že by skončil skok. Pohlédl dolů, údy mu zledověly. Co to zas bylo, co tak transcendentálně, strašidelně z propasti naň zařvalo?

Bylo po boji. Vracel se nazpět zahanben, jako zbitý pes. Aby se poněkud potěšil, umínil si, že při jiné příležitosti, až mu bude tělo lépe sloužit, skok ten stůj co stůj provede. Ale sotva ušel dvacet kroků, zaznělo náhle strašlivě, strašidelně shůry:

„Zbabělče! Babo!“

A spatřil Ji až na temeni kužele. Zdálo se mu, že rozeznává Její infernální tvář, vztekem a nenávistí hořící — —

„Padouchu, ohavo ze všech největší! zbabělost tvá není menší než tvá bídáckost, pse, pse!“ — zahučelo to ještě jednou valkýřím hlasem a modrý zjev zmizel. —

Za jiných okolností byly by snad tyto urážky od zbožňované ženy dohnaly Sidera k tomu, aby se pokusil o nemožné, aby šel dobrovolně i na smrt. Ale teď naprostá vyčerpanost, nadpřirozený děs a počasí vzaly mu každou aktivitu. Tupě slezl až k ledovci a ulehl naň... Sníh padal stále hustě, sníživší se mračné příšery valily se strašně rychle se všech stran na Sidera jako saně. Rázem zahalila jej nejhustší mlha.

„Co teď?“ děl si líně po chvíli. „Snad je mou povinností čekat zde na Ni, až půjde zpět. Ale smím se odvážit předstoupit před Ni...? Snad půjde cestou po opačném svahu Jelení Hlavy. Ale kdo tu může něco vědět? Je to ďábel, vládne jistě kouzly, mne, chudáka, nepotřebuje... Hu, jaká tu zima, a nevidět ani dva kroky před sebe! Nemožno teď sestupovat dolů, třebaže cesta jest už jen málo nebezpečná. Nic naplat, tak jako tak musím tu čekat, než se rozjasní. Jak je to vše nesnesitelné!“

Čekal často volaje, aby snad vracející se podivnou turistku na sebe upozornil. Bez výsledku! Dvě hodiny trvalo, než mlhy odpluly. Zasvitlo slunce, ani vidu kol po živé bytosti; nejhlubší ticho. Pomalu, na nic nemysle, vlekl se Sider dolů. Hvězdy již vyskakovaly, když jako náměsíčník vcházel do restaurační zahrady.

* * *

Následující den časně zrána šel se poptat do hotelu po paní Erratě S. A zvěděl, že předevčírem vrátila se do Cortony, že včera časně ráno odešla po svém zvyku s knihou do lesa za restaurací, že se objevila opět teprve pozdě odpoledne ve stavu nanejvýš podivném; a že bez meškání vyrovnala celý svůj účet a ještě večer Cortonu nadobro opustila. —

Dopoledne ztrávil Sider ještě na svazích Jelení Hlavy, doufaje se strachem, že Ji uzří... Odpoledne odejel.

3.

Jednodenní odklad odjezdu stačil, aby Sider přišel téměř o celé jmění. Byl nucen vzdáti se své neodvislosti, pracovat, zápasiti s bídou. A trvalo to dlouho, dlouho...

Přes to plnila duši jeho po několik let zcela Ona. Miloval Ji, nepřítomnou, neznámou, fantomatickou, divoce. Děs a pověrečné záchvaty opustily brzo jeho statečné srdce, proměnily se jen v prostou lásku a touhu. Mysteriosnost celé věci sloužila jen k tomu, aby city jeho více podpalovala. Ustálil se v přesvědčení, že jeho milenka je ženou neuvěřitelně jedinečnou, geniální, výstřední až k pološílení, a že veškeré Její jednání bylo diktováno jen záhadně vzniklou láskou k němu; že motivy vší Její procedury jsou prozatím obestřeny neproniknutelným tajemstvím, ale že netřeba hledět na ně jinak, než se dívá detektiv na kriminální případ zdánlivě nevysvětlitelný.

Byl by se zprvu mnohokráte rozjel do Cortony, avšak zevní okolnosti vždy mu to znemožnily a během let stěžovaly mu to stále víc a více.

Ale časem láska jeho, jako vše, pohasínala, upomínky bledly, krušná skutečnost je absorbovala. Posléze na celou příhodu skoro už ani nevzpomínal... Jen ve snech vídal Tajemnou kupodivu stále a stále častěji. Ale po deseti letech ustaly i sny — —

A tu změnila se jeho hmotná situace. Obdržel malé dědictví a řekl si: „Pokusím se o štěstí ve hře; polovici zděděného na to obětuju, ale ani o haléř víc!“ A za tři dny vydělal v hernách více, než činilo dříve celé jeho jmění, více než vydělá si člověk normální prací za celý život.

Mohl teď odjeti do Alp, kdy chtěl — ale celá věc ležela už tak daleko za ním, že se k tomu nerozhoupal. — Umínil si, že svůj život věnuje myšlení a tvoření a přitom tak trochu s mírou užívat života. Ale tato dvojice se nikdy spolu nesnáší, neboť každé vyšší snažení je asketismem. A osud určil Sidera k něčemu jinému, než aby, nebohý, stal se dobyvatelem říší Ducha. Brzo zvítězilo rozkošnictví nad vznešenými snahami a pomalu stlačovalo je víc a víc k zemi. Ale požívačství nemůže nikdy ukojit ani člověka nízce založeného, tím méně ducha pnoucího se k výši. Sidera zmocňovaly se přesycenost a zároveň předrážděnost; prohlubovala se prázdnota duše, přivolávajíc něco, co by ji vyplnilo.

* * *

Tak minuly od doby, kdy Sider si pomohl k novému jmění, dva roky. Bylo mu čtyřicet let. Jednou se ubíral nejživější ulicí velkého města, daleko severně od Alp. Byl srpen a poz- dní, dosud parný večer. Poslední červánky nebyly pro lesk elektrických lamp téměř k rozeznání. Jeho duše byla ponořena v hluboké snění, zase jednou dlela tam v Alpách. „Co je asi s Ní? Co to jen asi s Ní bylo? Uzřím Ji ještě někdy? Bylo to tak nádherné a slavné...“ Slzy vznešenosti vytryskly mu z očí. „Možno, že bych Ji už neuzřel?“

A tu náhle vybleskl z duše jeho Její obraz tak strašně živý, že zapochyboval, fantasma-li to či skutečnost... Zalomcoval sebou prudce, stanul a — —

— náhle uzřel Ji, skutečnou! Tak jako tenkrát poprvé v úžlabině, však ještě blíže sunula se kolem Její magická tvář, tváře jeho se téměř dotýkajíc. Ale nepohlédla naň.

Divil se později, že neklesl, že udržely se ruce jeho na kandelábru, jehož se zachytil.. Jak dlouho tam stál?.. Tři vteřiny nebo tři minuty?.. Ale pak spěchal, slepým pudem hnán, za Ní.

V davu už Ji nenašel.

„Co to bylo?“ děl si pak, kráčeje, nevěda kam. „Halucinace nebo skutečnost? Právě v tu chvíli, kdy Ji celou uchvátila celá má duše, spatřilo Ji i oko mé. Zhustila se jen má příliš živá představa ve hmotu? Či naopak: nemusil jsem dříve na Ni proto tak intensivně myslit, že byla blízká, že sunula se ke mně blíž a blíž, zase jednou po mnohých letech?.. Ale ďas vezmi všechny ty theorie! Nebyla-li halucinací, byla to vskutku Ona? Jsou přece tváře úžasně si podobné.. Ale ne, Jí nepodobá se žádná jiná, to vím zcela jistě! Ale — vždyť nevypadala o nic starší než tenkráte před dvanácti lety. Ale — což není dosti případů zdánlivého nestárnutí? Eh! K ničemu to nevede! Jednat!“

Navštěvoval teď denně v touž dobu i jindy ulici, která se mu stala svatou, probíhal celým městem, pátral i jinak. Bez nejmenšího výsledku! Ale pohaslá láska zaplanula opět ohnivěji než dříve. Rozžehla se jeho duše, dychtivě vyplnila se její prázdnota mystickým světlem, z hrobu vstala minulost. Zamiloval se podruhé. Do čeho vlastně?... — Čas neboli rozvíjení se myšlenky teče pomalu, pomalinku. Věčnost má pokdy. A ke každému člověku, ke každému zvířeti plíží se Vznešeno, které je mu někdy příjemným lechtáním, nejvyšší slastí jindy, obyčejně nejvyšší hrůzou, tichým tygřím krokem plíží se blíž a blíž..., aby z dnešního člověka, který je veskrze zvířetem, stal se jednou — Bůh.

Nenašel Ji. Ke konci října odejel do Cortony. Zůstal tam jen týden. Nespatřil Ji, ač vystoupil až k onomu místu, kde stezka byla přervána. Nebyl by měl chuť přeskočit, i kdyby před ním rozpínala svou náruč. Duše jeho byla stejně mrtva jako odumírající dušičková příroda; nejmenší světlé zachvění ji po tu dobu nerozvlnilo. I pátrání po Neznámé a po Její družce zůstalo bez výsledku. „Domů, domů! tam jsem Ji viděl, tam Ji přece jen snad naleznu!“

Nenalezl. Po celou zimu nepřihodilo se pranic. Pracoval a opíjel se, opíjel se a pracoval, a nakonec se jen opíjel. Minula zima, nesměle připližovalo se jaro a Sider už po druhé zapomínal na divnou svou lásku.

* * *

Jednoho dubnového podvečera stanul před výkladní skříní. Její zadní stěnu tvořilo zrcadlo; před ním byly obrazy horských krajin; mezi nimi Cortona. Celou duší se pohroužil v pozorování Jelení Hlavy. A bylo mu, jako by po ní zase stoupal, jako onoho krásného, strašného dne — viděl modré a červené skvrny — a pak Ji na příšerné, přervané stezce... — a náhle uzřel vzadu v zrcadle strašlivě určitě tvář Její! Její! Strašidelně hleděly tam oči Její v oči jeho.

Bleskurychle se otočil. Dva muži a dvě děvčata stáli za ním; a mezi jejich kulatými červenými veselými tvářemi a tváří Její byla podobnost tak malá, jak mezi lidskými tvářemi může jen být. A poblíže nebylo lidského tvora.

„Halucinace? Po prvé v mém životě. Ale ne: vždyť jsem Ji tehdy v srpnu večer viděl jistě jen halucinačně, i v Cor..., ale jak nesmyslně přehání hned nelogický náš duch! V srpnu bylo to něco jiného; mohlo to být stejně skutečností jako ovšem přeludem — a v Cortoně, aspoň v zahradě, vidělo Ji na sta lidí. Z toho, že vídal jsem Ji skutečnou, nenásleduje, že nemohl bych Ji jindy vidět jako halucinaci; kdybych například právě tohle poprsí Danteovo ve výkladní skříni spatřil v horečce na své podušce, neznamenalo by to, že tohle zde neexistuje ve skutečnosti... Tedy mě navštěvuje Její fantom. Snad proto, že — zemřela? A nezemřela snad právě onoho srpnového večera? Nemusil jsem tenkrát na Ni znenadání proto tak intensivně myslit, proto Ji i uzřít, že, jak se stává, právě v tu minutu opouštěla duše Její tělo? Než to vše jsou pouhé domněnky, nevědecké. Ale ta nejistota, ta je to nejhorší. Mohla by, cítím, přejít i v šílenství... Ha! Jak děsně zazely na mne teď zas ty propastné oči v zrcadle! Jako bych je byl vskutku opět uzřel — —“

* * *

Tu stalo se něco, co tento příšerný stav změnilo. 22. května kráčel živou ulicí, v jiné části města než tehdy v srpnu. Zase byl večer, ale červánky hořely dosud plnou září. Byl právě v náladě výjimečně dosti veselé. A tu spatřil znenadání Ji. Přecházela právě ve vzdálenosti několika kroků napříč ulicí nehledíc naň. Byla to Ona! Dobře osvětloval Ji svěží červánek! nescházely ani dvě malé bradavky na levé tváři. Tentokrát ulekl se jen málo — a okamžitě zamířil za Ní. Vtom však stanula již před strážníkem na křižovatce a dala se s ním do řeči.

Přiběhl k němu divoce. „Nyní právě mluvila s vámi dáma modře oděná, velmi bledá, s bradavičkami zde, že ano?“

„Nu jo; a co má bejt?“

„A co vám chtěla?“

4.

5.

6.

Table of Contents

Slavná Nemesis