Edice Temnosti

Svazek 4

George MacDonald

Lilith

Carcosa

Kroměříž, 2022

George MacDonald – Lilith: A Romance

Překlad (translation) © Milan Žáček, 2001, 2022

Doslov (afterword) © Michal Peprník, 2001

Czech edition © Carcosa – Tatiana Žáčková, 2022

ISBN 978-80-88243-63-2 (tištěná verze)

ISBN 978-80-88243-65-6 (ePub)

ISBN 978-80-88243-66-3 (Mobi)

Všechna práva vyhrazena!

Onehdy odpoledne jsem se šel projít po Spauldingově farmě. Viděl jsem, jak zapadající slunce ozařuje odvrácenou stranu majestátního borového háje. Zlaté paprsky si razily cestu do lesních uliček jako do nějaké vznešené síně. Vytvářelo to ve mně dojem, jako by se v oné končině země zvané Concord usadila jakási starobylá a veskrze velkolepá zářivá rodina, mně neznámá – mně, jemuž bylo služebníkem slunce – mně, jenž nechodil do společnosti ve vsi – mně, jejž nikdo nenavštěvoval. Za lesem, na Spauldingově brusinkové louce jsem viděl jejich park, místo jejich zábavy. Borovice jim při svém růstu poskytovaly domovní štíty. Jejich příbytek nebyl na pohled patrný; stromy prorůstaly skrze něj. Nevím, zda jsem slyšel ozvěnu potlačovaného veselí, či nikoliv. Zdálo se, že spočívají na slunečních paprscích. Mají syny a dcery. Daří se jim docela dobře. Hospodářova vozová cesta, která prochází přímo jejich síní, je ani v nejmenším neskrývá – občas je tak vidět bahnité dno rybníka skrz odraz oblohy. O Spauldingovi nikdy neslyšeli a nevědí, že je to jejich soused – nicméně jsem ho slyšet hvízdat, když domem projížděl se svým spřežením. Nic se nedokáže vyrovnat poklidu jejich životů. V jejich erbu se neskví nic než lišejník. Viděl jsem jej namalovaný na borovicích a dubech. Podkroví mají v korunách stromů. Nezabývají se politikou. Nebylo slyšet žádné zvuky práce. Nevšiml jsem si, že by tkali nebo předli. Ale přesto jsem, když se utišil vítr a sluch neměl co na práci, zaznamenal to nejjemnější představitelné libé melodické šumění, jakoby vzdáleného úlu v máji, které snad bylo zvukem jejich myšlení. Nenapadaly je žádné zahálčivé myšlenky a nikdo vůkol neviděl, že by pracovali, poněvadž jejich činnost nespočívala v uzlících a střapcích.

Ale činí mi obtíže upamatovat se na ně. Vytrácejí se mi z paměti i teď, kdy píši tyto řádky a snažím se vybavit si je a rozpomenout se na ně. Teprve po dlouhém a úporném snažení soustředit své myšlenky si znovu začínám uvědomovat jejich přítomnost. Kdyby nebylo podobných rodin, myslím, že bych se z Concordu odstěhoval.

Thoreau: Chůze

„Pryč, Lilith!“ – Kabala

Kapitola první

Knihovna

Právě jsem dokončil studium v Oxfordu, a než se natrvalo chopím správcovství pozůstalého majetku, dopřával jsem si krátkého oddechu od práce. Otec mi zemřel, když jsem byl ještě malý chlapec; matka ho následovala v průběhu jednoho roku; a já jsem byl na světě skoro tak sám, jak jen člověk sám být může.

S historií svých předků jsem byl obeznámen jen velmi málo. Takřka jedinou věcí, kterou jsem o nich věděl, bylo, že pozoruhodně velké množství z nich se oddávalo studiu. Já sám jsem tyto sklony podědil do té míry, že jsem věnoval značnou část svého času, ačkoli přiznávám, že poněkud nesoustavně, naukám o neživé přírodě. Táhl mě k nim údiv, který ve mně vzbuzovaly. Bez přestání jsem spatřoval, a byl jsem připraven spatřovat, zvláštní analogie nejen mezi fakty rozličných věd stejného řádu či mezi fyzikálními a metafyzickými fakty, nýbrž i mezi fyzikálními hypotézami a domněnkami, které probleskovaly z metafyzických snů, do nichž jsem byl uvyklý upadat. Zároveň jsem nestřídmě holdoval nezralému nutkání přetavovat hypotézy do teorií. O duševních podivnostech svého charakteru se však nemohu rozepisovat více.

Náš dům, stejně jako rod, se vyznačoval notným stářím, leč k pochopení mého vypravování není třeba, abych jej popisoval. Obsahoval vybranou knihovnu, jež začala vznikat před vynálezem knihtisku a rozrůstala se až do mé doby, přičemž ji samozřejmě velmi ovlivnily proměny vkusu a zaměření. Zcela jistě nic nedokáže člověku pomíjivost vlastnictví víc, než když zdědí starobylý majetek! Jako pohyblivé panoráma plynul před řadou očí a nyní se pomalu vzdaluje i těm mým.

Knihovna, ačkoli byl na ni při mnoha úpravách domu brán náležitý zřetel, pohlcovala jako dobyvačný stát jednu místnost za druhou, až uchvátila větší část přízemí. Měla prostornou hlavní část, jejíž zdi byly obloženy knihami skoro až po strop, a místnosti, do nichž přetékala, byly nejroztodivnějších velikostí a tvarů, přičemž spojení mezi nimi se vyznačovala stejnou pestrostí – byly tu dveře, otevřené klenby, krátké chodby a schody vedoucí nahoru i dolů.

Čas jsem trávil především v prostorné hlavní místnosti, a to četbou vědeckých pojednání staršího i novějšího data; můj prvořadý zájem se totiž soustřeďoval na historii lidského myšlení v souvislosti s domnělými vědomostmi. Ptolemaios, Dante, oba Baconové a Boyle pro mě znamenali více než Darwin či Maxwell, neboť byli blíže ztracenému předvoji pronikajícímu temnotou nevědomosti.

Jednoho ponurého srpnového večera jsem seděl na svém obvyklém místě, zády k jednomu z oken, a četl si. Větší část dopoledne i odpoledne pršelo, ale právě při západu slunce se mraky protrhaly a sluneční paprsky zasvítily i do knihovny. Vstal jsem a vyhlédl z okna. Uprostřed rozlehlého trávníku se plnila rudou nádherou slunce závitková obruba vrcholu sloupku nad fontánou. Otočil jsem se, abych se vrátil na své místo, když tu mé oko zahlédlo stejnou nádheru na jediném obraze v místnosti – na portrétu, zavěšeném v jakémsi výklenku či malé svatyňce zapuštěné v rozsáhlém prostoru polic s knihami. Věděl jsem, že jde o podobiznu jednoho z mých předků, ale nikdy jsem se nezamýšel, proč visí sama právě tam, a nikoli v obrazárně či v některém z velkých sálů mezi ostatními portréty. Přímé sluneční světlo malbu kouzelně odhalilo; zdálo se mi, že ji vidím vůbec poprvé a že vůbec poprvé reaguje na můj pohled. S očima plnýma světla, které odrážela, mě cosi, nevím ani co, přimělo, abych se otočil a zamířil pohledem na opačný konec místnosti, když jsem zahlédl, nebo měl dojem, že jsem zahlédl, vysokou postavu napřahující ruku k jedné z polic. Za okamžik, kdy se můj zrak přizpůsobil nástupu šera, jsem neviděl už nikoho, a došel jsem k závěru, že mé zrakové nervy podlehly krátkodobé iluzi.

Vrátil jsem se k četbě a na ten neurčitý, prchavý dojem bych bezpochyby zapomněl, nebýt toho, že se mi za okamžik nabídla příležitost vyhledat jistý svazek, na jehož místě jsem ovšem našel jen mezeru v řádce knih, a neuvědomil si, že právě tam jsem zahlédl, či se domníval, že jsem zahlédl, starce hledajícího jakousi knihu. Sháněl jsem se po ní všude možně, leč marně. Druhý den ráno však kniha byla tam, kde jsem si myslel, že ji najdu! A v domě jsem nevěděl o nikom, koho by něco takového mohlo zajímat.

Tři dny nato se udála jiná, ještě podivnější věc.

Do jedné ze stěn byla zasazena nízká, úzká dvířka přístěnku, který obsahoval několik nejstarších a nejvzácnějších svazků. Dvířka to byla bytelná, s vystupující zárubní, a fantazie jednoho předka je opatřila mělkými policemi, osázenými výhradně knižními hřbety. Tento neškodný žert lze omluvit tím, že tituly těchto falešných svazků byly buď směšně originální, nebo patřily knihám jednou provždy ztraceným. Tato maskovaná dvířka jsem měl ve velké oblibě.

Aby byla iluze ještě dokonalejší, vsunul zřejmě nějaký tvořivý řemeslník nad jednu řadu hřbetů část svazku dostatečně úzkého na to, aby mohl ležet mezi ní a spodní částí další police: z knihy napříč uřezal značný kus a zbytek zasadil do mezery tak, že nad hřbety vyčníval jeden volný roh. Tento zmrzačený svazek byl svázán v měkké teletině, a jelikož se roh dal trochu otevřít, bylo vidět, že jde o rukopis psaný na pergamenu.

Při čtení jsem náhodou vzhlédl od stránky, přičemž jsem zrakem spočinul na těchto dvířkách a ihned jsem spatřil, že popisovaná kniha, pokud se knihou dá vůbec nazývat, je pryč. Rozhněván víc, než k čemu mě opravňovalo vědomí její hodnoty, zazvonil jsem na zvonec a vyčkal příchodu sluhy. Jakmile jsem se ho dotázal, zda neví, co se s knihou stalo, zesinal a ujistil mě, že neví. Spíše jsem mohl pochybovat o svém zraku než o jeho slovech, protože našemu rodu sloužil celý život a na světě nebylo věrnějšího služebníka. Zanechal ve mně však dojem, že toho mohl říci více.

Odpoledne jsem si opět četl v knihovně. Když jsem dospěl k jistému místu, které vyžadovalo zamyšlení, knihu jsem nechal poklesnout a zahleděl se do prázdna. V tom okamžiku jsem spatřil záda hubeného starce v dlouhém, tmavém kabátě, obnošeném, až se leskl, jak skrytými dvířky mizí do přístěnku. Vyrazil jsem přes pokoj, zjistil, že dvířka jsou zavřená, otevřel je, nahlédl do přístěnku, z nějž nevedl žádný další východ, a poněvadž jsem nikoho neviděl, dospěl jsem s nemalým neklidem k závěru, že jsem se podruhé stal obětí dřívější iluze, načež jsem se znovu posadil k četbě.

Je přirozené, že jsem se nevyvaroval pocitu jakési nervozity, a za chvilku, když jsem pozvedl oči, abych se ujistil, že jsem opravdu sám, jsem znovu vyskočil na nohy a uháněl ke skrytým dvířkům – protože poničený svazek byl opět na svém místě! Vzal jsem za něj a zatáhl: byl tam pevně zaklesnutý jako vždy!

To jsem byl již naprosto zmaten. Zatahal jsem na zvonec; dostavil se sluha; řekl jsem mu o všem, co jsem spatřil, a on mi nakonec řekl o všem, co věděl.

Pravil, že doufal, že se na toho starého pána zapomene; bylo dobře, že ho neviděl nikdo kromě mě. Když v domě začínal, hodně toho o něm slyšel, ale postupně se zmínky o něm vytrácely, a on sám si dával bedlivý pozor, aby se o něm nezmiňoval.

„Takže na tomto místě se zjevoval starý pán?“ zeptal jsem se.

Odpověděl mi, že kdysi tomu všichni věřili, ale skutečnost, že já jsem o něm nikdy neslyšel, napovídala tomu, že se jedná o ukončenou a zapomenutou záležitost.

Otázal jsem se ho, zda i on toho starce viděl.

Odvětil, že ho nikdy nespatřil, třebaže v domě slouží od doby, kdy bylo mému otci osm let. Dědeček o takových věcech nechtěl ani slyšet a prohlašoval, že kdokoli se o nich zmíní, bude na minutu propuštěn: říkával, že nejde o nic jiného než o záminku komorných, aby se vrhaly do náručí lokajům! Starý sir Ralph nevěřil ničemu, co neviděl nebo nač si nemohl sáhnout. Žádná komorná nikdy nepřiznala, že by přízrak viděla, ale jeden sluha kvůli tomu z domu odešel.

Jedna stará žena z vesnice mu vyprávěla legendu o jistém panu Havranovi, dlouholetém knihovníkovi „toho sira Upwarda, co visí na obraze tam mezi těmi knihami“. Sir Upward byl náruživý čtenář, říkala – a to nejen knih, které jsou lidem prospěšné, nýbrž i knih podivných, zapovězených a zlých, v kteréžto činnosti ho pan Havran, nejspíš sám Ďábel, jen podporoval. Oba zničehonic zmizeli, a sira Upwarda nikdy poté už nikdo nespatřil, ani o něm nic nezaslechl, ovšem pan Havran se i nadále čas od času objevoval v knihovně. Vyskytli se tací, co tvrdili, že není mrtvý; ale pro sluhu i pro stařenu bylo snazší uvěřit v to, že mrtvý může navštívit svět, který opustil, než v to, že by cosi, co stále přežívá stovky let, mohlo být vůbec člověkem.

Nikdy neslyšel nic o tom, že by se pan Havran pletl do chodu domácnosti, ale snad mohl cítit jakési privilegium, pokud šlo o knihy. Jak se o něm toho tolik dozvěděla ta stařena, to nedokázal říci; ale popis, který poskytla, přesně odpovídal postavě, již jsem právě zahlédl.

„Doufám, že to byla ze strany toho pána jen přátelská návštěva!“ uzavřel svou řeč s utrápeným úsměvem.

Řekl jsem mu, že proti jakémukoli počtu návštěv ze strany pana Havrana nic nenamítám, ale že by bylo záhodno, aby se i on sám nadále držel svého předsevzetí a nic o něm neříkal zbytku služebnictva. Poté jsem se ho zeptal, zda někdy viděl, že by onen poškozený svazek nebyl na svém místě; odpověděl mi, že nikdy, že ho vždy považoval za fixní součást inventáře. S těmito slovy jsme se k němu vydali a zatáhli za něj: vypadalo to, že s ním nic nepohne.

Kapitola druhá

Zrcadlo

Několik následujících dnů se neudálo nic nového. Myslím, že to, co se teď chystám vylíčit, se stalo asi o týden později.

Často jsem myslel na onen kus rukopisu a opakovaně se pokoušel najít způsob, jak jej vytáhnout, leč neúspěšně: nedokázal jsem přijít na to, co jej tak pevně přidržuje.

Už nějakou dobu jsem zamýšlel knihy v přístěnku podrobit důkladné kontrole, neboť ovzduší, jež v něm panovalo, ve mně vzbuzovalo obavy o jejich stav. Jednoho dne se úmysl znenadání přetavil v rozhodnutí a já už vstával ze židle, abych se pustil do práce, když jsem spatřil starého knihovníka, jak se pohybuje od dvířek přístěnku ke vzdálenějšímu konci místnosti. Měl bych spíše jen říci, že jsem jsem zahlédl cosi neurčitého, z čeho jsem nabyl dojmu drobného, sehnutého muže v ošumělém fraku, sahajícím mu skoro po paty, jehož šosy se při chůzi mírně rozevíraly a obnažovaly vyzáblé nohy v černých punčochách a velká chodidla v širokých botách podobných domácím střevícům.

Okamžitě jsem se za ním vydal: sice jsem mohl sledovat stín, ale nijak jsem nepochyboval, že opravdu něco sleduji. Vyšel z knihovny do haly a přes ni k úpatí širokého schodiště, po němž se ubíral do prvního patra, kde se nacházely hlavní místnosti. Podél těchto místností, se mnou v těsném závěsu, pokračoval dál rozlehlou chodbou k úpatí užšího schodiště, vedoucího do druhého patra. I po něm vyšel nahoru, a když jsem i já dorazil na jeho vrchol, třebaže se to bude zdát zvláštní, octl jsem se v končinách, které mi byly takřka neznámé. Nikdy jsem neměl bratra či sestru, kteří by mě naváděli k dovádění blízkému dětem, obeznámeným s každou skulinou a zákoutím; byl jsem teprve malý chlapec, když mě odvezl můj poručník; a dům jsem od té doby nespatřil, dokud jsem se asi před měsícem nevrátil, abych se ujal svého majetku.

Jednou chodbou za druhou jsme došli až ke dveřím, jimiž se vcházelo na točité dřevěné schodiště a po něm jsme vystoupali nahoru. Pod nohama mi zavrzal každý schod, ale od svého průvodce jsem žádný zvuk nezaslechl. Někde uprostřed schodiště se mi ztratil z očí a ani z jeho vrcholu nebylo ten neurčitý tvar nikde vidět. Nedokázal jsem si ani vybavit, že jsem ho viděl. Místo bylo plné stínů, on však žádným z nich nebyl.

Stál jsem v hlavní podkrovní místnosti, nad hlavou se mi křižovaly mohutné trámy a nosníky, obklopoval mě rozsáhlý prostor, tu a tam bylo vidět dveře a dlouhé chodby, jejichž tmu rozptylovalo světlo několika ponurých oken opředených pavučinami a několika malých zaprášených světlíků. Rozhlížel jsem se se zvláštní směsicí úžasu a potěšení: rozhlehlé prostory podkroví tu byly pro mě a neprobádané!

Uprostřed stála nenatřená ohrada z neopracovaných desek. Dveře byly pootevřené. V domnění, že by pan Havran mohl být právě tam, jsem na dveře zatlačil a vstoupil dovnitř.

Malá komůrka byla prozářena světlem, ale bylo to světlo, jež dlí na opuštěných místech: vypadalo omšele a bezútěšně, jako by zjistilo, že tu k ničemu není, a litovalo, že sem vůbec vstoupilo. Několik poněkud mdlých slunečních paprsků si razilo cestu mrakem prachových smítek, který se tu právě zvedl, a dopadalo na vysoké, staromódní a poněkud úzké zrcadlo s matným povrchem – podle všeho z běžného skla. Bylo opatřeno ebenovým rámem, na jehož vrcholu stál černý orel s rozepjatými křídly, třímající v zobáku zlatý řetízek, na němž visela černá koule.

Upíral jsem zrak spíše na ptáka než na zrcadlo, když jsem si náhle uvědomil, že se na jeho ploše neodráží ani komora, ani má vlastní postava. Měl jsem dojem, jako by se stěna rozechvívala, ale to, co následovalo, stačí k objasnění jakékoli nejistoty: – mohl jsem si splést se zrcadlem sklo, které chránilo nádherný obraz?

Viděl jsem před sebou divoký, rozeklaný, vřesem porostlý kraj. Pusté kopce nedosahující nikterak závratné výšky, leč vypadající jaksi podivně, zaujímaly střední vzdálenost; podél horizontu se táhly vrcholky vzdáleného pohoří; mně nejblíže se nacházela oblast blat, plochá a zasmušilá.

S ohledem na svou krátkozrakost jsem přistoupil ke kameni v bezprostřední blízkosti, abych si prohlédl jeho strukturu, a přitom jsem zahlédl, jak ke mně obřadně přiskakuje velký a starý havran, jehož nafialovělou čerň tu a tam změkčovalo šedé peří. Vypadalo to, že pátrá po červech. Aniž jsem byl jakkoli překvapen výskytem živého tvora v obraze, udělal jsem další krok kupředu, abych na něj lépe viděl, když tu jsem o něco klopýtl – nepochybně o rám zrcadla – a octl se přímo naproti havranově zobáku: byl jsem venku, na vřesovišti, kde nebylo ani stopy po domu!

Kapitola třetí

Havran

Otočil jsem se a podíval se za sebe: vše bylo rozmazané a nejisté, jako když nelze rozlišit mezi mlhou a polem, mezi mraky a horským svahem. Jedno však bylo zřejmé – neviděl jsem nic, co bych poznával. S představou, že se nacházím uprostřed zrakového přeludu a že z iluze mě vyvede hmat, napřáhl jsem ruce a tápal kolem sebe, chodil jsem tam a sem, co kdybych se náhodou tam, kde jsem nic neviděl, přece jen něčeho dotkl; mé hledání však vyšlo naprázdno. Proti jsem se instinktivně, jako k jediné živé bytosti nablízku, otočil k havranovi, který postával kousek ode mě a sledoval mě s výrazem úcty a zároveň i zvědavosti. Nato mi došla nesmyslnost dotazování se takového tvora a znovu jsem se otočil zaplaven zmatkem, s nímž se mísil i strach. Zabloudil jsem do končin, v nichž přestaly platit fyzikální i psychické zákonitosti našeho světa? Cožpak člověk může v libovolném okamžiku vykročit ven ze sféry pořádku a stát se hříčkou světa bez zákonů? Přesto jsem viděl havrana, cítil zem pod nohama a všude kolem sebe v nízké vegetaci slyšel zvuky připomínající vítr!

„Jak jsem se sem dostal?“ zeptal jsem se – podle všeho nahlas, protože se mi na otázku dostalo okamžité odpovědi.

„Prošel jste dveřmi,“ odvětil mi zvláštní, skřehotavý hlas.

Podíval jsem se za sebe, pak kolem dokola, ale neviděl jsem žádnou lidskou postavu. Přepadla mě hrůza, že stojím na prahu šílenství: musím od nynějška přestat důvěřovat buď svým smyslům, nebo svému vědomí? Ve stejném okamžiku jsem poznal, že ke mně promluvil havran, protože tam jen stál a vypadalo to, že na něco čeká. Slunce nesvítilo, přesto se zdálo, že pták vrhá stín, a ten stín se zdál být jeho součástí.

Prosím laskavého čtenáře, ať je mi nápomocen ve snaze po srozumitelnosti – pokud je tedy dorozumění mezi námi možné. Nacházel jsem se ve světě – nebo nazývejme to stavem věcí, soustavou okolností, ideou existence, tak málo odpovídajícím způsobům a zvyklostem našeho světa, o němž máme sklony se domnívat, že je světem jediným – že i to nejlépe zvolené slovo či slovní spojení je pouhým náznakem toho, co bych rád sdělil. Začínám se dokonce obávat, zda jsem se nepustil do nemožné věci, zda jsem se nepustil do vylíčení něčeho, co vypsat nelze, protože žádná slova, jež znám, nebudou odpovídat formám v mé mysli. Už teď jsem uvedl tvrzení, která bych rád pozměnil, kdybych věděl, jak je nahradit výrazivem náležitějším; ale pokaždé, když se snažím, aby skutečnost přibližně odpovídala slovům, ocitám se v nebezpečí, že ztratím samu skutečnost, a cítím se jako člověk, který se zvolna probouzí ze sna, a věc, která mu připadala známá, postupně, ale rychle nabývá řady pozměněných forem, dokud není její skutečná podstata k nepoznání.

Usoudil jsem, že pták, který je schopen oslovit člověka, musí mít lidské právo na zdvořilou odpověď; možná, jako pták, nárok o to větší.

Sklony ke krákání mu poněkud zdrsňovaly mluvu, ale hlas neměl nepříjemný a to, co pravil, třebaže sdělovalo jen pramálo informací, neznělo hrubě.

„Neprošel jsem žádnými dveřmi,“ opáčil jsem.

„Viděl jsem vás, jak jimi procházíte! Viděl jsem vás svýma starýma očima!“ prohlásil havran přesvědčivě, leč nikterak neuctivě.

„Já jsem žádné dveře neviděl!“ trval jsem na svém.

„Samozřejmě že ne!“ odvětil; „všechny dveře, které jste dosud viděl – a mnoho jich nebylo –, vedly dovnitř; tady jste narazil na dveře vedoucí ven! Bude pro vás zvláštní,“ pokračoval zamyšleně, „že čím více dveřmi vyjdete ven, tím dál dovnitř se dostanete!“

„Račte mi říci, kde se vynacházím.“

„To je nemožné. Nevíte nic o umístění v prostoru. Jediný způsob, jak zjistíte, kde jste, je, že to tu začnete považovat za svůj domov.“

„Jak mám začít s něčím takovým v místě, kde je všechno tak podivné?“

„Tím, že něco uděláte.“

„Co?“

„Cokoli; a čím dříve začnete, tím lépe! Protože dokud tu nebudete doma, bude pro vás stejně obtížné dostat se ven, jako bylo obtížné dostat se sem dovnitř.“

„Naneštěstí dostat se dovnitř pro mě bylo příliš jednoduché; až budu venku, už se o to víckrát nepokusím!“

„Vklopýtal jste dovnitř a můžete snad i vyklopýtat znovu ven. To, jestli jste se sem dostal naneštěstí, se ještě uvidí.“

„Vy nikdy ven nevycházíte, pane?“

„Vycházím, když se mi zachce, ale není to příliš často ani na dlouho. Váš svět je takové nedopečené místo, je dětinské a zároveň tak samolibé – vlastně není dostatečně vyvinuté pro starého havrana – k vašim službám!“

„Mýlím se tedy, když se domnívám, že člověk je nadřazen ptákovi?“

„To je v podstatě jedno. Neplýtvejme intelektem na zevšeobecňování, ale berme člověka i ptáka tak, jak nám připadá – a myslím, že teď jsem s kladením otázek na řadě já!“

„Je vaším nejsamozřejmějším právem,“ odpověděl jsem, „to, že tak můžete učinit!“

„Dobrá odpověď!“ opáčil. „Řekněte mi tedy, kdo jste – pokud to víte.“

„Jak bych to mohl nevědět? Já jsem já, a to musím vědět!“

„Pokud víte, že vy jste vy, víte, že nejste nikdo jiný; ale víte, že vy jste vy? Jste si jist, že nejste svůj vlastní otec? Nebo, odpusťte mi, svůj vlastní blázen? Kdo jste, ptám se vás?“

Najednou jsem si uvědomil, že mu nemohu nijak přiblížit, kdo vlastně jsem. A vskutku, kdo jsem? Nebyla by to žádná odpověď, kdybych řekl, že jsem někdo! Tehdy jsem pochopil, že se neznám, nevím, kdo jsem, a nemám žádný základ, na němž bych určil, že jsem jeden člověk a ne někdo jiný. Pokud jde o jméno, pod kterým jsem byl znám ve svém světě, zapomněl jsem je, a bylo mi jedno, zda si je vybavím, neboť nic neznamenalo, a to, co mohlo znamenat, zde bylo zjevně bezvýznamné. Dokonce jsem málem zapomněl, že tam bylo zvykem, že každý má jméno! Zachoval jsem si klid, a moudře jsem učinil; protože co jsem měl říci bytosti, jako byl tento havran, která viděla prostřednictvím nahodilosti do celého bytí?

„Podívejte se na mě,“ pravil, „a řekněte mi, kdo jsem.“

Když promluvil, otočil se zády, a já ho okamžitě poznal. Už to nebyl havran, nýbrž muž vyšší postavy, shrbený, velmi hubený, oblečený do dlouhého černého fraku. Znovu se otočil a já v něm viděl havrana.

„Už jsem vás viděl, pane,“ řekl jsem, a cítil jsem se spíše hloupě než překvapeně.

„Jak to můžete říci, když mě vidíte zezadu?“ odvětil mi. „Viděl jste se sám někdy zezadu? Vy jste se nikdy neviděl! Teď mi tedy řekněte, kdo jsem.“

„Prosím pokorně o prominutí,“ odpověděl jsem. „Mám za to, že jste byl kdysi knihovníkem v našem domě, ale víc toho nevím.“

„Proč mě prosíte o prominutí?“

„Protože jsem vás měl za havrana,“ řekl jsem – a viděl před sebou zjevného havrana, který mohl vypadat jako pták či člověk.

„Nic jste mi neprovedl,“ opáčil. „Tím, že jste mě nazval havranem, nebo že jste si myslel, že jsem havran, jste uznal mou existenci, což je vrchol toho, co můžeme žádat od svých bližních. Proto vám na oplátku dám ponaučení: Nikdo nemůže říci, že je sám sebou, dokud v prvé řadě nepozná, že je, a potom, co to sám sebou znamená. V podstatě nikdo není sám sebou, a sám sebou není nikdo. Je to trochu složitější, než jak to teď chápete, ale ne více, než potřebujete vědět. Bojím se, že jste se dostal do těchto končin příliš brzy, ale přesto to tu musíte považovat za svůj domov; protože domov, ať to víte či nevíte, je jediné místo, odkud můžete vystupovat a kam můžete vstupovat. Jsou místa, kam můžete vstoupit, a místa, z nichž můžete vystoupit; ale jediné místo, pokud je jen najdete, do něhož a z něhož můžete zároveň vstupovat i vystupovat, je domov.“

Otočil se a měl se k odchodu, a znovu jsem v něm uviděl knihovníka. Nevypadalo to, že se změnil, jen jako by přibral svůj stín. Vím, že se to zdá jako nesmysl, ale nemohu si pomoci.

Upřeně jsem se za ním díval, dokud mi nezmizel z očí; ale jestli ho pohltila vzdálenost anebo zmizel mezi vřesem, to neřeknu.

Přemýšlel jsem, zda je možné, že jsem mrtev, a ani o tom nevím? Octl jsem se v místě, které nazýváme záhrobím? A musím se toulat a hledat zde své místo? Jak jsem se tu měl začít cítit jako doma? Havran řekl, že musím něco udělat: co jsem tu mohl udělat? – A stane se pak ze mě někdo? Protože teď, běda, jsem nebyl nikdo!

Vydal jsem se cestou, kterou odešel pan Havran, a pomalu jsem se ubíral za ním. Zanedlouho jsem spatřil háj vysokých, útlých borovic a zamířil k němu. Cestou mě zasáhla jeho vůně a já jsem přidal do kroku, abych se do ní ponořil.

Jakmile jsem zvolna vklouzl do soumračného šera háje, zahlédl jsem před sebou cosi zářícího, stojícího mezi dvěma kmeny. Nemělo to žádnou barvu, ale podobalo se to průhlednému pulzování horkého vzduchu, který za jasného letního poledne vzlíná ze sluncem rozpálené země a chvěje se jako struny rozeznělého hudebního nástroje. Když jsem přistoupil blíž, nebyla mi povaha oné věci o nic zřejmější, a jakmile jsem došel až k ní, přestal jsem ji vidět; pouze tvar a barva stromů za ní vypadaly podivně neurčitě. Už bych mezi kmeny borovic prošel, ale dostal jsem jemnou ránu, zapotácel se a upadl. Když jsem vstal, viděl jsem před sebou dřevěnou stěnu podkrovní komůrky. Otočil jsem se, a stálo tu zrcadlo, které vypadalo, že se na něm právě teď uvelebil černý orel.

Sevřela mě hrůza a začal jsem prchat. Vně komůrky vypadaly rozlehlé podkrovní prostory zlověstně. Zdálo se, že dlouho na něco čekaly; přišlo to, a ony čekaly znovu! Na točitém schodišti jsem se otřásl: dům se mi odcizil! Něco se na mě chystalo skočit zezadu! Uháněl jsem po schodech, narazil jsem do zdi a upadl, znovu jsem vstal a pokračoval v úprku. V dalším patře jsem se ztratil a dvakrát proběhl několika chodbami, než jsem našel vrchol schodiště. Na něm jsem se trochu vzpamatoval, a za několik okamžiků jsem už seděl v knihovně a zhluboka oddechoval.

Už mě nikdy nic nepřinutí, abych se vydal po těch posledních strašlivých schodech! Podkroví na jejich konci prostupovalo celým domem! Sedělo na něm a hrozilo, že mě z domu vytlačí! Coby zadumaný mozek budovy bylo plné tajemných obyvatel, z nichž se mohl někdo kdykoli objevit v knihovně, kde jsem seděl! Nebyl jsem nikde v bezpečí! Pronajmu, prodám to ohavné místo, v jehož výškách se otvírá brána bytostem života neslučitelného s lidskou existencí! Koupím si skalisko ve Švýcarsku a na něm si postavím dřevěné, jednopatrové hnízdo bez jakéhokoli podkroví, a to vše bude střežit nějaký majestátní starý vrchol, který dolů nesešle nic horšího než několik tun kamení!

Celou dobu jsem věděl, že uvažuji pošetile, a nacházel v tom všem i jistý spodní tón pohrdlivého humoru; ale najednou vše ustalo a já měl opět dojem, že slyším havraní krákání.

Pokud nevím nic o svém podkroví, pomyslel jsem si, co mě potom může uchránit před vlastním mozkem? Dovedu říci, co se v něm právě teď rodí? Jakou myšlenku mi předestře v příštím okamžiku, příští měsíc nebo za rok? Co se skrývá v nitru mého mozku? Co je za tím mým myslím? Jsem tam vůbec přítomen? – Kdo, co jsem zač?

Na tuto otázku jsem nedokázal nyní odpovědět o nic lépe, než když se mě na totéž zeptal havran v – na – „Kde v? – kde na?“ zeptal jsem se a vzdal to s přesvědčením, že o sobě a všehomíru nic mi není nic známo

Vyskočil jsem ze židle, přeběhl přes místnost k tajným dveřím, kde se zdálo, že mi kyne zmrzačený svazek čnící z plochy bezduchých, bezrozměrných, neexistujících knih, poklekl jsem a svazek jsem dokázal uvolnit a pak i otevřít. Nic jsem ale neviděl. Znovu jsem vstal, zažehl svíci a s pátravým nahlížením jakoby do zaťatých čelistí jsem zjistil, že rukopis je ve verších. Dál jsem nedokázal přijít na nic jiného. Na levé stránce bylo vidět začátky veršů a nějaké konce zase na stránce pravé; ale přirozeně jsem se nemohl dopídit začátku i konce jednoho jediného verše a z toho, co jsem přečetl, jsem ani nedokázal odhadnout smysl. Pouhá slova však ve mně probouzela pocity, jež popsat je vzhledem k jejich podivnosti zhola nemožné. Jisté sny, jisté básně, jisté hudební motivy, jisté obrazy probouzejí v člověku pocity, které dosud nepoznal, nové barvou i formou – cosi jako duchovní dojmy dosud nezažité: zde na mě některá slovní spojení, některé nesmyslné poloverše, dokonce některá osamocená slova působila podobně – jako by šlo o aroma myšlenek –, podněcovala ve mně silnou touhu dozvědět se, co ta báseň či básně, i přes své zmrzačení, mohou obsahovat či naznačovat.

Opsal jsem si několik delších dosažitelných pasáží a úporně jsem se některé verše snažil dát dohromady, leč bez sebemenšího úspěchu. Jediné, co jsem si z této námahy odnesl, byla taková únava, že jakmile jsem se odebral na lůžko, okamžitě jsem usnul tvrdým spánkem.

Ráno mě veškerý děs z prázdných podkrovních prostor opustil.

Kapitola čtvrtá

Někde, nebo nikde?

Slunce svítilo velmi jasně, ale přece jsem pochyboval, jestli hezké počasí vydrží. Podíval jsem se do mléčného safíru na prstě, zda je hvězda, jež do něj byla zasazena, průzračná. Byla méně zřetelná, než jsem očekával. Vstal jsem od snídaně a popošel k oknu, abych se na kámen znovu podíval. V noci pořádně sprchlo a na trávníku stál drozd a proklovával se ulitou hlemýždě.

Když jsem tak otáčel prstenem, abych zahlédl, jak hvězda reaguje na slunce, všiml jsem si, jak na mě z kalné mléčné modři zírá bystré černé oko. Ten pohled mě natolik překvapil, že jsem prsten upustil, a když jsem ho znovu zvedl, bylo oko to tam. V tom okamžiku se zastřelo slunce; zahalil je temný opar a během jedné či dvou minut se obloha potáhla mraky. Vzduch zhoustl a znenadání se přihnal poryv větru. Za další okamžik se zablesklo a jednou ostře zahřmělo. Pak se spustily přívaly vody.

Otevřel jsem okno a díval se na úporný déšť, když vtom jsem zahlédl, jak ke mně přes trávník obřadně kráčí havran, aniž padajícím vodním masám věnuje sebemenší pozornost. Pojal jsem podezření, co je zač, a poblahopřál si, že jsem v bezpečí v přízemí. Zároveň jsem nabyl přesvědčení, že pokud nebudu opatrný, něco se stane.

Přistupoval blíž a blíž, pak se hluboce uklonil, prudce mávl křídly a přistál na okenní římse. Překročil rám okna, seskočil do místnosti a došel ke dveřím. Pomyslel jsem si, že míří do knihovny, a vydal jsem se za ním s odhodláním, že pokud půjde nahoru po schodech, neudělám za ním ani krok. Nezamířil však ani směrem ke knihovně, ani ke schodišti, nýbrž k malým dvířkům vedoucím na travnatý záhon v mezeře mezi dvěma částmi tohoto nesourodého starého sídla. Přidal jsem do kroku, abych je před ním otevřel. Vyšel ven pod stříšku porostlou popínavým rostlinstvem a zadíval se na déšť, který se snášel jako ohromný jemný vodopád; já jsem stál ve dveřích za ním. Podruhé se zablesklo a ozvalo se dlouhé dunění vzdáleného hromu. Otočil hlavu přes rameno a zadíval se na mě, jako by chtěl říci: „Slyšel jste to?“, pak ji znovu obrátil a opět pozoroval počasí, podle všeho souhlasně. Jeho postoj, držení těla a způsob, jak opakovaně otáčel hlavou, byly natolik lidské, že jsem skoro bezděčně poznamenal: „Nádherné počasí na červy, pane Havrane!“

„Ano,“ odpověděl tím poněkud krákavým hlasem, který už jsem znal, „z té půdy budou nádherně vylézat a zase do ní zalézat! – Ve stepích Uránie to teď musí být skvělé!“ dodal a pohlédl vzhůru. „Mám za to, že teď prší i tam; pršelo tam celý minulý týden!“

„Proč by tam proto mělo být skvěle?“ zeptal jsem se.

„Protože všechna zvířata tam ryjí,“ odpověděl, „– jako hraboši a krtci tady. – A budou rýt ještě celou věčnost.“

„Jak to ráčíte vědět, smím-li se zeptat?“ opáčil jsem.

„Jak by to věděl každý, kdo se tam byl podívat,“ odpověděl. „Dokud si na něj nepřivyknete, je to úžasný pohled, když se zvedne země a vyleze z ní zvíře. Mohlo by vás napadnout, že je to slon se srstí nebo mamut, ale žádné zvíře se nepodobá těm, co máme tady. Já sám jsem se skoro vyděsil, když jsem poprvé zahlédl, jak se ven vyvalil had suchomočálník – ta hlava a hříva! a ty oči! – Ale přeháňka už téměř přešla. Skončí přesně po následujícím hromu. Teď!“

Při jeho slovech se zablesklo, a asi za půl minuty následoval hrom. Potom pršet přestalo.

„Teď bychom se měli vydat na cestu!“ řekl havran a došel pod okraj stříšky.

„Na cestu kam?“ zeptal jsem se.

„Na cestu tam, kam musíme jít,“ odpověděl. „Určitě jste si nemyslel, že jste se dostal domů? Řekl jsem vám, že dokud nebudete doma, nebudete podle své libosti odnikud vycházet a nikam vstupovat!“

„Nikam se mi nechce,“ řekl jsem.

„Na tom nesejde – alespoň ne příliš,“ odpověděl. „Tudy!“

„Jsem docela spokojen tady, kde jsem.“

„To si myslíte, ale spokojený nejste. Pojďte.“

Seskočil na trávník, otočil se a čekal.

„Já dnes z domu nepůjdu,“ namítl jsem zatvrzele.

„Půjdete do zahrady!“ opáčil havran.

„Prozatím se podvoluji,“ odpověděl jsem a vyšel zpod stříšky.

Zpoza mraků se vydralo slunce a na trávě se zatřpytily a zaleskly kapky deště. Havran přes ni kráčel.

„Zmáčíte si nohy!“ zavolal jsem.

„A zablátím zobák,“ odpověděl a hned ho zabořil do trávníku, načež vytáhl velkou, svíjející se žížalu. Trhl hlavou a vyhodil ji do vzduchu. Žížala rozepjala velká, nádherně rudá a černá křídla a vznesla se k obloze.

„Ale no tak! No tak!“ zvolal jsem; „mýlíte se, pane Havrane: žížaly nejsou motýlí larvy!“

„To nic,“ zakrákal; „pro jednou se nic neděje! V současnosti už nejsem knihomol, jsem hrobník na – na jistém pohřebišti – spíše hřbitově – na – v – to je jedno kde!“

„Ach tak! Váš rýč nezažije klidu: a když není nic k pohřbívání, musíte něco vyrývat! Jen byste si měl předtím, než to přimějete k létání, dávat pozor, co to je! Nemělo by se připustit, aby nějaký tvor zapomněl, z čeho a odkud povstal!“

„Proč?“ zeptal se havran.

„Protože zpyšní a přestane uznávat své představené.“

Člověk nikdy neví, kdy ze sebe dělá hlupáka.

„Odkud ty žížaly pocházejí?“ zeptal se havran, jako by ho to najednou začalo zajímat.

„No ze země, jak jste se právě přesvědčil!“ odvětil jsem.

„Ano, na konec!“ odpověděl. „Ale nemohly z ní povstat na začátku – protože se do ní nikdy nevrátí!“ dodal a vzhlédl.

Také jsem pozvedl zrak, ale neviděl jsem nic kromě malého tmavého mráčku s rudým okrajem, jako by ho ozařoval západ slunce.

„Přece nezapadá slunce!“ vykřikl jsem, celý ohromený.

„Ale kdepak!“ řekl havran. „Ta rudá náleží té žížale.“

„Vidíte, jak to dopadá, když tvorové zapomenou na svůj původ!“ zvolal jsem s jistým rozčilením.

„Je to jistě dobře, pokud mají stoupat výš a mohutnět!“ odpověděl. „Ale já jim jen pomáhám najít to, co hledají!“

„Chtěl byste mít vzduch plný žížal?“

„To je hrobníkova věc. Jenom kdyby to tak chápal i zbytek duchovenstva!“

A znovu zobákem zajel do trávníku a znovu vytáhl svíjející se žížalu. Vyhodil ji do vzduchu, a ona odletěla.

Podíval jsem se za sebe a zděšeně vykřikl: právě jsem prohlásil, že neopustím dům, a hle, už jsem byl cizincem v cizí zemi!

„Jaké máte právo se mnou takto zacházet, pane Havrane?“ řekl jsem hluboce uražen. „Jsem, nebo nejsem svobodná bytost?“

„Člověk je svobodný, nakolik se rozhodne svobodný být, nikdy ani o atom svobodnější,“ odpověděl havran.

„Nemáte žádné právo nutit mě něco dělat proti mé vůli!“

„Až budete mít vůli, zjistíte, že vás nikdo nutit nemůže.“

„Činíte mi příkoří přímo v podstatě mé osobnosti!“ trval jsem na svém.

„Pokud byste byl osobnost, nic takového bych činit nemohl. Z vás se však osobnost teprve stává.“

Všude kolem mě se rozkládal borovicový háj, jehož hloubky už jsem očima prohledával v naději, že objevím nevysvětlitelný třpyt, a tak najdu cestu domů. Ale běda! Jak jsem mohl ten dům nazývat domovem, když se v něm každé dveře, každé okno otevíralo – ven, a ani zahradu jsem nedokázal udržet uvnitř!

Myslím, že jsem vypadal sklíčeně.

„Možná vás utěší,“ pravil havran, „když vám řeknu, že jste dům ještě neopustil, stejně jako dům ještě neopustil vás. Zároveň vás však nemůže zadržovat, a vy jej nemůžete obývat!“

„Já vám nerozumím,“ odpověděl jsem. „Kde to jsem?“

„V oblasti sedmi rozměrů,“ odpověděl s podivným zachrčením a zavrtěním ocasních per. „Teď byste mě měl radši chvíli obezřetně následovat, abyste někomu neublížil!“

„Není tu nikdo, komu bych mohl ublížit, kromě vás samého, pane Havrane! Přiznávám, že bych vám docela rád něco provedl!“

„V tom, že nikoho nevidíte, spočívá to nebezpečí. Ale vidíte ten mohutný strom po své levici, asi třicet kroků od vás?“

„Samosebou že ho vidím: proč bych neměl?“ odpověděl jsem nedůtklivě.

„Před deseti minutami jste ho neviděl, a teď nevíte, kde stojí!“

„Vím to.“

„Kde si myslíte, že stojí?“

„No tam přece, kde víte, že je!“

„Kde je tam?“

„Už mě těmi hloupými otázkami dopalujete!“ zvolal jsem. „Začínáte mě unavovat!“

„Ten strom stojí v ohništi ve vaší kuchyni a vyrůstá skoro přímo jeho komínem,“ řekl.

„Teď vím, že si ze mě utahujete!“ odpověděl jsem mu s pohrdavým smíchem.

„Utahoval jsem si z vás, když jste včera zjistil, jak se na vás dívám z té hvězdy v safíru?“

„To bylo dnes ráno – ani ne před hodinou!“

„Obzory vám rozšiřuji už déle, pane Vane; ale to nic!“

„Chcete říci, že ze mě děláte blázna!“ prohlásil jsem a otočil se od něj.

„Promiňte: to nemůže udělat nikdo, jen vy sám.“

„A já to dělat odmítám.“

„Mýlíte se.“

„Jak?“

„Tím, že odmítáte uznat, že už blázen jste. Děláte ho ze sebe proto, že odmítáte to, co je pravda, a kvůli tomu se tuze ztrestáte.“

„Jak zase?“

„Že uvěříte tomu, co pravda není.“

„Tak tedy, pokud dojdu na druhou stranu toho stromu, projdu ohništěm v kuchyni?“

„Zcela jistě. Předtím však projdete tou dámou u piana v ranním salonu. Ten růžový keř roste těsně vedle ní. Strašně byste ji vylekal!“

„V domě není žádná dáma!“

„Ale, ale! Cožpak vaše hospodyně není dáma? V jisté zemi, kde jsou všichni sloužící a livrejů je bezpočet, se mezi ně počítá!“

„Stejně neví, jak s pianem zacházet!“

„Její neteř to ví: je tam – dobře vychovaná dívka a výtečná hudebnice.“

„Promiňte; nemohu si pomoci: připadá mi to, že mluvíte úplně z cesty!“

„Kdybyste tu hudbu jen slyšel! Uvnitř piana, mezi jeho strunami, jsou ty velké dlouhé květy divokého hyacintu, co jeho hře dodávají tu zvláštní sladkost! – Promiňte mi: zapomněl jsem, že jste hluchý!“

„Dva předměty,“ řekl jsem, „nemohou existovat na stejném místě ve stejném čase!“

„Nemohou? To jsem nevěděl! – Teď si vzpomínám, že vás to vlastně tak učí. Je to kolosální omyl – jeden z největších, co byl kdy spáchán! Neřekl by to žádný člověk všehomíra, leda člověk světa!“

„Jste knihovník a říkáte takové nesmysly!“ zvolal jsem. „Je zřejmé, že jste nečetl mnoho knih, které vám byly svěřeny!“

„Ale ano! Pročetl jsem všechny svazky z vaší knihovny – a když jsem se octl na druhé straně, nebyl jsem o mnoho moudřejší. Byl jsem tehdy knihomol, ale když jsem prozřel, probudil jsem se mezi motýly. Aby bylo jasno, knihy nečtu už pěknou řádku let – od té doby, co je ze mě hrobník. – Páni! Ve chvění těch růžových lístků cítím Griegův Svatební pochod!“

Přistoupil jsem k růžovému keři a napjatě poslouchal, ale neslyšel jsem ani ten nejmenší záchvěv zvuku; jen jsem cítil cosi, co jsem u žádné růže necítil. Pořád to byla růžová vůně, ale jiná, poupravená, domnívám se, tím Svatebním pochodem.

Když jsem vzhlédl, pták stál vedle mě.

„Pane Havrane,“ pravil jsem, „odpusťte mi mou neomalenost: byl jsem podrážděný. Ukážete mi laskavě cestu domů? Musím už jít, neboť mám schůzku se správcem svých pozemků. Při jednání se služebnictvem člověk musí dostát svému slovu!“

„Nemůžete dostát něčemu, čemu se nedostálo před několika dny!“ odpověděl.

„Ukažte mi tu cestu,“ prosil jsem.

„Nemohu,“ opáčil. „Abyste se mohl vrátit, musíte projít sám sebou, a takovou cestu vám nikdo jiný neukáže.“

Prosby vyzněly naprázdno. Musel jsem přijmout svůj osud! Ale jak jsem měl žít ve světě, jehož zákonům jsem se měl teprve naučit? Kynulo mi však dobrodružství! V tom se skrývala útěcha; a ať už cestu domů najdu či nenajdu, měl jsem mít alespoň tu vzácnou výhodu poznat dva světy!

Ještě jsem nikdy neudělal nic, čím bych ospravedlnil svou existenci; můj bývalý svět, vzhledem k mému pobytu v něm, na tom nebyl o mnoho lépe: zde si však musím vydělat na chleba, nebo ho nějak najít! Ale uvažoval jsem, že poněvadž nemohu za to, že jsem se zde octl, mohu očekávat, že se zde o mě někdo postará, jako tomu bylo i tam! Neměl jsem nic do činění s příchodem na svět, který jsem právě opustil, a tam jsem byl dědicem rozsáhlého majetku! Pokud si ten svět, jak jsem si teď uvědomoval, na mě dělal nároky, protože jsem jedl a mohl znovu jíst, na tento svět si dělám nárok zase já, protože jíst musím – dokud si nebude dělat na oplátku nárok i on na mě!

„Není kam spěchat,“ řekl havran, který tu stál a prohlížel si mě; „příliš se tu hodinami neřídíme. Ale přesto, čím dřív začnete dělat to, co udělat máte, tím lépe! Zavedu vás ke své ženě.“

„Děkuji vám. Pojďme!“ odpověděl jsem, a on se okamžitě vydal na cestu.

Kapitola pátá

Starý kostel

Následoval jsem ho do hloubi borového háje. Obklopilo nás posvátné šero a ani jednomu z nás nebylo příliš do řeči. Přicházeli jsme ke stále větším a větším stromům – stromům stále starším a svéráznějším, z nichž některé věkem nabyly jisté grotesknosti. Potom les prořídl.

„Vidíte ten hloh?“ zeptal se mě nakonec můj průvodce, namířiv na něj zobákem.

Podíval jsem se do míst, kde se háj rozestupoval na okraji otevřeného vřesoviště.

„Vidím pokrouceného starce s velkou bílou hlavou,“ odpověděl jsem.

„Podívejte se ještě jednou,“ řekl. „Je to hloh.“

„Opravdu to vypadá jako letitý hloh; ale teď přece není období, kdy kvetou hlohy!“ namítal jsem.

„Období, kdy kvetou hlohy,“ odpověděl, „je tehdy, když kvetou hlohy. Ten strom stojí v rozvalinách kostelíka na vašem statku. Nechystal jste se onoho deštivého rána dát pár rad správci pozemků ohledně hřbitova?“

„Hodlal jsem mu sdělit, že z něj chci udělat divoký růžový sad a že na vzdálenost tří kroků se nesmí nikdy pracovat s pluhem.“

„Slyšte!“ řekl havran a vypadalo to, že tají dech.

Poslouchal jsem a slyšel – byly to vzdechy vzdáleného melodického větru – nebo duch kdysi radostné hudby? Slyšel jsem opravdu něco?

„Stále tam chodí,“ řekl havran.

„Kdo tam chodí? A kam chodí?“ zeptal jsem se.

„Někteří lidé, co se tam modlívali, stále chodí k těm rozvalinám,“ odpověděl. „Ale myslím, že už tam dlouho chodit nebudou.“

„Co je tam teď táhne?“

„Potřebují si navzájem pomáhat, aby mohli myslet a plodit své city, takže spolu rozmlouvají a zpívají; a pak, říkají, z jejich srdcí vyplouvá myšlenka velká jako obrovská loď, jež za nejvyššího přílivu opouští říční ústí.“

„A oni se modlí a zároveň zpívají?“

„Ne; zjistili, že se jim nejlépe modlí ve vlastním ztichlém srdci. – Někteří lidé se stále modlí. – Hleďte! Hleďte! Tam jeden letí!“

Ukázal přímo do vzduchu. Po neviditelné spirále nebeského schodiště stoupal za stále se zrychlujícího mávání křídel sněhově bílý holub. Od křídel se mu chvějivě odráželo sluneční světlo.

„Vidím holuba!“ prohlásil jsem.

„Samozřejmě že vidíte holuba,“ odpověděl havran, „protože tam letí holub! Já ovšem vidím stoupající modlitbu. – Rád bych věděl, které srdce je té holubici matkou! Možná se mi někdo probudil na hřbitově!“

„Jak může být holub modlitbou?“ zeptal jsem se. „Přirozeně rozumím tomu, že to může být vhodný symbol či podobenství modlitby; ale živý holub vylétající ze srdce?!“

„To vás musí uvádět do rozpaků! Nemůže tomu být jinak!“

„Modlitba je myšlenka, cosi duchovního!“ pokračoval jsem.

„Svatá pravda! Ale kdybyste rozuměl nějakému světu kromě toho svého, rozuměl byste tomu svému o to lépe. – Když je srdce vskutku živé, pak je schopné si myslet živé věci. Je jedno srdce, jehož veškeré myšlenky jsou silní, šťastní tvorové a jehož sny ožívají. Když se někteří lidé modlí, zvedají ze země těžké myšlenky, jen aby je pak na ni zase upustili; jiní vysílají modlitby v živoucích tvarech, takových či onakých, navzájem si co nejbližších. Všechny živé bytosti byly na začátku myšlenkami, a mohou být proto používány těmi, kdož myslí. Když někdo řekne velkému Mysliteli: – ‚Zde je jedna z tvých myšlenek: já si ji teď myslím,‘ je to modlitba – slovo velkému srdci z jednoho z jeho vlastních malých srdcí. – Hle, tam je další!“

Tentokrát havran ukázal zobákem k zemi – k něčemu na úpatí žulového balvanu. Podíval jsem se a spatřil malý kvítek. Nikdy jsem žádný takový květ neviděl a nedokážu vyjádřit pocit, který ve mně vyvolával ten půvabný, důvěřivý tvar, jeho barva, ba i jeho vůně, jakoby vůně nového světa, jenž je přesto světem starým. Mohu říci pouze to, že připomínal sasanku, byl zbarven bledým růžovým odstínem a měl zlaté srdce.

„Toto je modlitební kvítek,“ řekl havran.

„Nikdy jsem takový květ neviděl!“ namítl jsem.

„Žádný druhý neexistuje. Žádný modlitební kvítek se nikdy žádnému jinému nepodobá,“ odpověděl.

„Jak víte, že je to modlitební kvítek?“ zeptal jsem se.

„Podle jeho vzezření,“ odpověděl. „Víc vám toho nepovím. Jestli to víte, tak to víte; jestli nevíte, tak nevíte.“

„Nemohl byste mě naučit poznávat modlitební kvítky, když je uvidím?“ zeptal jsem se.