Jaroslav Havlíček

Zánik městečka Olšiny

sestavil a doslovem opatřil Petr Boček

Carcosa

Kroměříž, 2023

Jaroslav Havlíček – Zánik městečka Olšiny

© Carcosa – Tatiana Žáčková, 2023

Výběr a doslov © Petr Boček, 2023

Edice Temnosti, svazek 5

ISBN 978-80-88243-78-6 (tištěná verze)

ISBN 978-80-88243-81-6 (ePub)

ISBN 978-80-88243-82-3 (Mobi)

ISBN 978-80-88243-83-0 (PDF)

Zánik městečka Olšiny

První den

NOČNÍ ZVON

Až do setmění se penzista Holec lopotil na zahrádce. Ohýbal růže a obkládal je chvojím, kypřil záhony a hnojil půdu kolem ovocných stromků. Vítr mu rval z rukou motouzy a nářadí, nadouval mu kalhoty, cloumal šálem, zanášel mu do očí vápenný prach. Šel domů důkladně profoukán, polámán v kříži, dýchaje si na zkřehlé prsty. Povečeřel a časně ulehl.

Dlouho se převaloval beze spánku na posteli. Celé tělo ho bolelo, oči pálily, a ke všemu ten protivný vítr v komíně táhle a srdcelomně kvílel. Přivřel-li víčka, viděl na jejich rubu táhnout nekonečný film šedivých oblaků. Otevřel-li je, byl znepokojován tichým vláním záclon, hýbajících se průvanem, a pitvorným odrazem šerosvitu v oknech. Připadalo mu, že všechny okenní tabulky mají černé rámy jako obálky smutečních dopisů. Snad ještě nikdy nepocítil takový stesk ze samoty.

„Co to se mnou je?“ dohadoval se mučivě. „Na to, abych se bál tmy, jsem už trochu stár.“

Konečně však poplašené srdce přece zmalátnělo, a únava sevřela mozek sněním, blízkým mrákotě.

Kolem půlnoci náhle procitl. Zdálo se mu, že slyší tlumené bědování. Zmocnil se ho nevysvětlitelný děs. Sepjal ruce k modlitbě, jeho zmatek byl však tak veliký, že se mýlil ve větách i ve výrazech. Nářek neustával. Holec vzpomněl oněch časů, kdy jeho nebožka žena vedle něho plakávala, dusíc štkaní těžkou pruhovanou peřinou. Přišlo mu to tak smutné a známé, že se jeho strach proměnil v soustrast. Posadil se na lůžku a pátravě se rozhlédl po světnici.

Na staré truhle u dveří, kam penzista ukládal upotřebené prádlo, seděla bosá postava, oděná jen spodničkou a košilí s šátkem sesmeknutým s řídkých šedin, tenký copánek se jí vinul po shrbených zádech. Obličej měla ukryt v dlaních a otřásala se vzlyky.

Holec se zprvu domníval, že je obětí nějakého mámení smyslů. Nežli ulehl, přesvědčil se jako každodenně, jsou-li domovní dveře zavřeny na závoru, a uzamkl se ve své ložnici. Jak by se sem byla mohla dostat cizí osoba? Promnul si oči, aby se ubezpečil, že to vše není jen bláznivý sen, a znovu vzhlédl. Postava byla na témž místě, dokonale zřetelná v měsíčném světle. Paže, vyčnívající z vroubkovaných rukávů košile, byly tenoučké jako hůlky.

„Prosím vás, kdo vlastně jste a proč pláčete?“ zeptal se penzista rozechvělým hlasem.

Dlaně, mokré slzami, se malounko pohnuly a nářek jimi pronikl ještě hlasitěji. Copánek na ohnutých zádech se znovu bezútěšně roztřásl.

„Víte,“ řekl Holec vážněji, „je mi to trochu divné. Jaktěživ jsem vás neviděl a nemám nejmenšího ponětí, jak jste se sem dostala. Není to zrovna příjemné, probudit se uprostřed noci a vidět, že ve světnici sedí a brečí neznámá ženská.“

Přízrak vytáhl ze záňadří barevný kapesník, tesklivě se vysmrkal, paže mu klesly do klína. Na penzistu se otočila žalostná, vrásčitá tvář staré panny.

„Jakpak bych neplakal? Celé nebe pláče, celá země pláče. Stalo se to nejhroznější, co se vůbec mohlo stát. Náš milý pánbůh umřel.“

Holec ani nehlesl, odhrnul peřinu a spustil huňaté, žilnaté nohy na podlahu. S neskrývaným zděšením pohlédl na podivného hosta.

„Jsem tvůj anděl strážný,“ vysvětlovalo zjevení. „Nevadí, že mě ještě neznáš; ve skutečnosti jsme pospolu už víc než šedesát let. Jen téhle hrozné příležitosti máš co děkovat, že jsi mě svýma smrtelnýma očima spatřil.“

„Ale vždyť přece…“ koktal Holec. „Ne, to není možné. To prostě není možné. Je to nesmysl.“

„Inu, pánbůh byl už hodně starý,“ vykládal anděl, nevšímaje si ho, „ale přece jen to nikdo nečekal. Přišlo to příliš náhle. Kvečeru se začal propadat do svého zlatého oblaku, a před hodinou mu Asrael, anděl smrti, zatlačil oči. A nemysli si, že jsi jediný člověk na světě, který to ví. Říkáme to všem lidem. Musíte přece také vědět, na čem jste.“

„Něco nám hrozí?“ polekal se penzista. „A co?“

Anděl se nedovedl ubránit kormutlivému úsměvu. „Ty jsi dobrý! To tě snad může samotného napadnout. Všechno vám hrozí. Všechno, nač si jen můžeš pomyslit. Představ si! Nejvyšší místo vesmíru se uprázdnilo. Zákony se uvolňují, když zákonodárce zemřel. Nastane něco děsného. Život i smrt se smísí. Organizace času se rozpadne.“

„A cožpak se toho nemůže někdo ujmout?“ vybuchl Holec. „Náhradník, následník, nebo něco takového? Někdo, kdo by to vzal do ruky aspoň prozatím, aby všecko zůstalo tak, jak bylo?“ Teprve nyní pochopil výborné zařízení všehomíra a v duchu se kál, že kdy láteřil na řád světa, na osud nebo na počasí.

„Ale ovšem, nemysli si, že jsme na to nepřišli dřív než ty,“ hájil nebešťany anděl. „Bohužel, je to u nás zrovna takové jako na zemi – když není závěti, vznikne mezi pozůstalými zmatek. Nejhorší je, že se musí počítat s útokem zlých mocností na uprázdněný trůn. Rozumíš mi? Něco podobného, jako bylo před stvořením světa. Ti, kteří byli kdysi potřeni a zavrženi, zvedají opět hlavy. Zas tu je pýcha a samolibost a touha po moci. A naši? Och, plánů k obraně by bylo dost, není však nikoho, kdo by se ujal velení. Všichni ztratili hlavu. Moudří se zdráhají stát se samozvanci, a k neskromným, kteří se sami nabízejí, je oprávněná nedůvěra. Víme, že jedinou cestou je sněmování a volba, ale jde to trochu pomalu. Světci mají sice nejlepší úmysly, ale hádají se mezi sebou. Archandělé netrpělivě řinčí meči. Ctižádost jako červ rozhlodává jednotu, jíž je třeba k uchování velikého dědictví. Běda nám, vystihne-li peklo situaci a vzchopí se k činu!“

„Tedy rozvrat, anarchie,“ šeptal penzista, „ale co bude s námi pozemšťany?“

„O to tu neběží,“ pravil spěšně anděl. „Váš osud bude rozhodnut současně s naším. Je nepochybné, že jako tomu bylo na počátku, vše bude opět záviset jen od zdatnosti nebeské armády.“

„A my – máme se modlit?“ zeptal se Holec s hrdlem staženým úzkostí.

„Ke komu?“ vyhrkl anděl s hořkým úsměškem.

Vtom se venku ozval jednotvárný a slavnostně vážný zvuk, podobný ponurému troubení požární sirény. Okenní tabulky začaly drnčet, jako by po ulici jel vůz s těžkým nákladem. Anděl seskočil s truhlice a zamířil ke dveřím.

„Kam jdeš?“ znovu se polekal stařec. „Přece mě teď neopustíš?“

„Přirozeně, musím. Nahoře bude zapotřebí všech sil. Copak jsi neslyšel hlas Gabrielovy polnice? Mobilizace je vyhlášena. Nežli se rozední, musí se všichni věrní seskupit kolem opuštěného trůnu.“

„Ne, ne, počkej!“ křičel zoufale Holec a běžel za odcházejícím do síně. „Řekni – bude svítit slunce jako dřív? Budeme žít a umírat jako dřív? A pro koho? Za jakým cílem?“

Tázaný již neodpověděl. Jeho strakatá spodnička se zatetelila ve větru, bosé paty se odrazily od země, komický copánek poskočil – a anděl vzlétl kamsi vzhůru, do bouřlivých prostorů nad městečkem.

„Běda,“ zasténal penzista a vrátil se potácivým krokem do světnice. Pak se náhle rozhodl, navlékl na sebe nejnutnější a vyběhl ze dveří, které zůstaly otevřeny po nebeském hosti.

Ulice byla plná lidí. Hloučky rokovaly a rostly. Nebylo nikoho, komu by byl truchlivou zvěst nenapověděl sen, přelud nebo vnuknutí. Všechno hledělo s ustrnutím k obloze, odkud pořád ještě znělo vzrušující čepobití za doprovodu prudké blýskavice. Ti, kteří nebyli dosud dostatečně poučeni, byli zastavováni zjeveními, která se vztyčovala na nárožích. Neznámý bledý mladík, jehož pláštěnka vlála, prozrazujíc, že v ní není těla, promlouval k lidem pod svítilnou, zhaslou vichrem. Zmizel, když se kruh kolem něho příliš úžil. Na náměstí bylo pravé pozdvižení. Stařeny hlasitě štkaly. V očích mládeže planula neskrývaná radost ze senzace. Vítr, který neustále burácel, znamenitě přispíval k náladě; domovní dveře práskaly, sklo se sypalo, klobouky lítaly, sukně se zvedaly. Napětí vyvrcholilo, když do vřavy vpadl dunivý úder zvonu a vzápětí za ním druhý.

„Ke kostelu! Ke kostelu!“

Nikdo nevěděl, kdo velí. Muži i ženy, staří i mladí se hnali úzkou ulicí k malému baroknímu chrámu. Tam bylo již lidí jako much a všichni byli tiší a hleděli strnule vzhůru k věži, kterou obletovaly poplašené kavky. „Bim-bam, bim-bam,“ zpívaly odměřeně hrany, a žaluziemi vybitými vichrem bylo vidět zmítající se zvon.

„Kdo to zvoní?“ zeptal se Holec škrceným hlasem svého souseda, pána v hluboko naražené buřince, když se mu podařilo dostat se až do prvních řad.

„Nikdo,“ odsekl vztekle oslovený. Byl to pan lékárník Bayer. „Zvoní to samo. Je to umíráček, víte?“ A dodal skrz zuby, stydě se jaksi opakovat před ostatními, co kdekdo věděl: „Copak vám není známo, že náš starý pánbůh umřel?“

Penzista hleděl vzhůru k osiřelému kříži na špičce věže, zvlhlým zrakem pozoroval vyzvánějící zvon, a jak tu tak stál s nataženým krkem, a jak černá oblaka chvatně plynula po obloze, začalo se mu zdát, že nikoli mračna tam nahoře, ale on, věž, lidé a celá země kamsi pádí v zběsilém úprku.

Dvě hodiny zvonil zvon strašidelně, neúprosně, vytrvale. Nikdo již nestál před kostelem, a pořád ještě zvonil. Nejdřív jednotlivě, pak houfně se lidé počali vytráceti. Zmocňovala se jich panika. Shromáždění tálo. První se odšourali tiše a podloudně, poslední prchali v divokém zmatku, hrozíce se svého osamění.

K ránu vítr ochabl a stal se mírným vánkem. Když lidé vstávali z lůžek, vyděšení, nevyspalí, nedůvěřujíce dramatickým scénám probdělé noci, nepohnul se už ani větérek. Zvon mlčel. Neproniknutelná, jako zeď hustá mlha ležela nad krajinou.

Druhý den

BARTOŇOVA JÍZDA

Na dvoře zájezdní hospody U džbánu trčely do mlhy oje žebřiňáků a bryček jako hlavně děl, připravených k výstřelu. Jejich zvlhlé kování se matně lesklo. Budka obecní váhy měla ojíněnou stříšku a na ostrých špicích železného plotu se zachycovaly mázdry par. Síň hospody zívala kořalečným dechem. Na ulici před poštou zametal jednooký Pecháček koňské kobližky. Dusot kopyt se ozval nejdřív tlumeně na podestlané podlaze, pak ostře na kamení dlažby – to kočí Bartoň vyváděl ze stáje poloslepého, vychrtlého šimla. V téže chvíli přeletěl dvůr první havran s pronikavým krákáním.

Bartoň pomalu přistrojil koně, zapálil si dýmku a vylezl obřadně na kozlík poštovského vozu. Nežli sáhl po opratích, zahleděl se na okamžik vzhůru, k bezedné, špinavě šedé plachtovině oblohy, odkud se ozývaly zuřivé skřeky. Nejmíň dvacet havranů protkávalo křížem krážem obzor. Kroužili, snášeli se a opět vzlétali.

„Hyjé!“ řekl Bartoň a hlasitě zamlaskal.

Koník se ani nepohnul. Z hospodských dveří vyšel ožrala Bílek s čerstvě naplněnou lahví jalovcové, zavětřil měděným, trudovitým nosem a zastavil se uprostřed dvora. Vzdorovitý koník ho zajímal.

„Hyjé!“ opakoval Bartoň důrazněji, ale bělouš jen truchlivě svěsil hlavu. Kočí nepamatoval, že by se mu bylo kdy něco podobného stalo. Zastrčil dýmku do kapsy a sáhl po biči.

„Krá! Krá!“ křičeli v melancholické mlze havrani. Mohlo jich být aspoň sto. Nemotorně mávali křídly, sedali na střechy domů, na železné hroty plotu, na zábradlí váhy. Capkali po dláždění, klovali do obručí a do loukotí kol.

Bartoň švihl bělouše po hubených bocích. Koník se vzepjal, poskočil na místě, ale nevykročil. Sklonil hlavu, možno-li ještě níže.

„Ale kdepak, ten vám nepojede,“ ozval se na ulici nějaký veselý hlas. Stál tam už pěkný hlouček čumilů, jeden se podíval na druhého, jenže se nedalo zjistit, kdo promluvil. Havrani krákali ještě pochmurněji. Nebylo jich sta, ale snad tisíce. Kdo by je byl chtěl spočítat, nedopočítal by se.

„Tak co, potvoro, pojedeš nebo nepojedeš?“ rozlítil se kočí a obrátil bič násadcem.

Na prahu pošty se tetelila ženská postava, zachumlaná do vlňáku.

„Och, och, och, Bartoni, nebijte mi mého koníčka!“

Násadec dopadl, poštmistrová zalomila rukama, zakvílela a vrhla se s hysterickým nářkem zvířeti kolem krku:

„Proč ho bijete, chudáčka, vždyť on za nic nemůže, on se jen bojí!“

„Že se bojí? A čeho se bojí?“ Zvědavci přistoupili blíže. Nyní to počalo být zajímavé.

„Čertů se bojí. Prokristapána, copak nevíte, že to, co tu kolem lítá, nejsou jen obyčejní havrani? Spatřil jich už někdo tolik pohromadě?“

Neodpovídali, jen se po sobě rozpačitě dívali.

„Nu tak vidíte! Čerti se rojí, začínají válku o nebe. Bartoni, odpřáhněte, odveďte koně do stáje. Lidi, lidi, koukáte, jako byste zapomněli, co se dnes v noci stalo!“

„No jo,“ zabručel nespokojeně kočí, „ale kdo pojede do Javorka pro poštu? Kdo přiveze od vlaku noviny?“ Městečkem nevedla dráha, vyhýbala se mu širokým obloukem. Bartoňova archa jezdila dvakrát denně na stanici, vzdálenou dobrou hodinu. Kdo přiveze noviny? Ta otázka ťala do živého. Více než kdy jindy toužili Olšinští po novinách. Jak se jinak dovědí, co se v ostatním světě děje?

„Tohle nejde,“ prohodil rozšafně Bílek, „někdo musí jet.“

Hlouček kolem něho souhlasně zamručel.

„A taky že pojede,“ rozhodl kočí. „Bál jsem se někdy něčeho? Nebál. Nebudu se bát ani havranů. Paní, bude líp, když půjdete domů, já si tu věc se šimlem už vyjednám.“

Několik sousedů se ochotně ujalo vzpírající se dámy.

„Povinnost je povinnost,“ vysvětloval muž na kozlíku a uštědřil koni několik důkladných ran. Bělouš vyrazil prudce vpřed a již se nezastavil. Bartoň se pyšně rozhlížel, drkotaje po nerovné dlažbě vzhůru k rosochateckému lesu.

„Sláva ti!“ mával mu Bílek na počest lahví jalovcové. Doprovázel poštovský vůz poklusem až ke kamennému mostu přes mlýnský náhon, ozdobenému sochami dvou pokroucených svatých.

Na ulici se ještě rokovalo. Ptáci nebo ďábli? A proč tak najednou zmizeli? Hrozí Bartoňovi nějaké nebezpečí? Dveře shrbené chalupy vedle pošty se dokořán otevřely a stará Gebertka, modlilka, se vybelhala na práh. Stála tam a hleděla k lesu, zaclánějíc si oči. Vůz však již nespatřila. S hekáním a chrchláním se zas tedy vrátila do svého doupěte.

„Pánbůh s námi,“ brumlala si pro sebe, „pánbůh s námi a zlé pryč! Teď ho roztrhají!“

Bartoň vyjel před devátou, v jedenáct mohl být docela dobře zpátky. Blížilo se poledne a on se nevracel. Několik povalečů sledovalo prchající čas před výkladní skříní hodináře Kmocha. Krčili rameny a kroutili hlavami. V Gebertčině okénku blikala svíčka, její žlutá zář se plačtivě rozplývala v mlze. Bylo vidět stařenu, jak přechází rozčileně po kuchyni a ždímá v kostnatých prstech růženec. Holič Kvido se dopálil a zabušil pěstí na okenní rám:

„Proč tu svíčku, babo, pálíte?“

„Za mrtvého,“ odsekla modlilka.

Lidí před poštou stále přibývalo. Bartoň se nevrací. To už je jisté, že se mu něco přihodilo. Panebože, má snad Gebertka pravdu? Po obědě hloučky ještě více vzrostly. V půl jedné se od pískovnice ozvalo drnčení zběsile ujíždějícího vozu.

„To je on!“ jásali Bartoňovi přátelé.

Ukázalo se však, že jejich radost je předčasná. Ještě okamžik, a rachot kol se opět vzdaloval. Hrbáč Kvido v bílém holičském plášti, s huňatým svetrem, který mu vylézal z rukávů i z límce, poskakoval jako gumový panák. Neměl, koho by holil.

„Ó jé, ó jé, ten neměl jezdit,“ smál se, až slzel, nemožně veliká hlava se klátila na krátkém trupu. „Kam jen dal rozum?“

„Hubu drž!“ okřikl ho Bílek.

Ještě se nesmířili s prvním zklamáním, když uslyšeli přijíždět kočár z opačné strany městečka. To ovšem nemohl být Bartoň – kudy by to jel? Přesto shromáždění před poštou svorně zatajilo dech. Naslouchali tak dlouho, až zas údery kopyt zanikly v dálce.

O hodinu později hrčel povoz tam, kde se nikdy nejezdilo, v úvozech na Kavčím kopci. Koho tamtudy čerti nosí? Bylo slyšet nějaký úzkostlivý hlas, podobný vytí, nápravy skřípěly, jak kola poskakovala po hroudách, bič práskal.

„Kdyby nebylo té mlhy, viděli bychom na kopec docela dobře,“ povzdechl si starostlivě Bílek.

Potom tajemný vozka zahnul kamsi ke Kuchelské hati a opět bylo po naději. Když se však rachot povozu ozval od vesničky Střecí, a později znovu od pískovnice, rozbřesklo se v hlavě moudrému hodináři Kmochovi.

„Hola,“ zvolal, naslouchaje pozorně zmírající ozvěně, „ať jsem Honza, jestli ten kočí, který tak vytrvale objíždí městečko, není sám Bartoň. Čerti ho honí po polích i s jeho poštou!“

V té chvíli bylo vše kolem něho v jediném chumlu. Kdekdo teď věděl, že záhadný vozka nemůže být nikdo jiný než Bartoň. Vlastně to všichni už dávno tušili. Jednooký tvrdil, že ho poznal podle svištění biče hned na Kavčím kopci. Bílek se upamatoval na známé ržání koně, Kvido by byl mohl přísahat, že to on před chvílí tak zoufale volal o pomoc. Ale co to všechno má znamenat? Spletl si snad jen v té mlze cestu? Zabloudil? Ať je tomu jakkoli, nutno mu nadběhnout, zadržet ho. Několik odvážlivců se nabídlo, a hodinář se jim postavil v čelo. Posledně se vůz motal kdesi za pískovnicí, podle všeho teď co nejdřív přetne nad hřbitovem starou silnici. Tak tedy – vzhůru ke hřbitovu!

Asi třetina se jich oddělila. Zbylí zaraženě ztichli a vyčkávali, nastavujíce uši na všechny světové strany.

Ke čtvrté hodině začala mlha řidnout. Od hor zavanul vítr, trhal ji a honil ulicemi v chuchvalcích, podobných přízrakům, a pak dál přes pole a luka. Než se kdo nadál, bylo úplně jasno, na západě se ukázalo slunce, šišaté a ohromné jako červená řípa. Pecháček si hrábl do pačesů a zachechtal se:

„Hergot, teď to máme dobré, teď ho možná uvidíme!“

V prvním poschodí poštovní budovy se otevřelo okno a z něho se vyklonila utrápená hlava ve vlňáku, s pláčem opuchlýma očima. Holič Kvido se rozhodl, že se také porozhlédne po krajině, a sice z kominické lávky na střeše svého domku. Běžel, šosy mu vlály, než se mu však podařilo odemknout dveře do krámu, ozvalo se znovu hrčení kol.

Tentokrát se povoz nevzdaloval, byl blíž, stále blíž, a již se řítil – z opačné strany, než byl očekáván, od mlýnského mostu – přímo na užaslý hlouček před poštou.

„Tu je! Tu je konečně!“ volali mu vítězoslavně v ústrety. Bartoň však neviděl ani neslyšel. Šlehal svou ubohou herku, z které se pot jen lil, měl oči vyvalené, čapku kdesi ztratil. Marně se mu stavěli do cesty, ujížděl, jako by za ním hořelo, přejel křižovatku u pošty a již se hnal dále k pískovnici.

„Chyťte ho!“ ječela Gebertka v okně za dohořelou svící. „Copak nevidíte, že se zbláznil?“

Nejduchapřítomnější se rozběhli za vozem. Šťastně ho dostihli, když zatáčel kolem Martinovy stodoly, a zavěsili se koni na udidla jako roj much. Bělouš zakolísal, údy se mu roztřásly, z krví podlitých očí kanuly téměř lidské slzy. Bartoň spadl s kozlíku jako zralá hruška do náručí svých přátel, Bílka, Pecháčka a Kvida.

Dobrou hodinu ho u Džbánu křísili. Bílek do něho obětavě lil jalovcovou. Teprve po pátém kalíšku se mu vrátil dar řeči, ale mnoho toho z něho nedostali. Věděl jen, že ztratil cestu. On, který jezdil na stanici už pětadvacet let! Nejspíš uhnul ze silnice hned za svatým Floriánem, protože nedojel ani do rosochateckého lesa. Kde jezdil? Čert sám ví. Trmácel se přes úvozy, přes oraniště, je rozbit jako pes. Tak tedy kouzla, čáry? Pokrčil rameny. A co všechno cestou viděl? Nic. Mlhu. Mlhu a černá pole. Černá? Inu, celá černá, plná havranů. Havrani a zas jen havrani. Je jich tam do milionů. Ďábel vedle ďábla. Ne, už nikdy nikam nepojede. Nevídáno, když městečko bude bez novin a bez pošty. A hrom aby bacil do všech zvědavců! Vyschlo mu v hrdle. Vztáhl chvějící se, ledovou ruku po novém kalíšku jalovcové.

V hospodské síni zaduněly patetické kroky. Co se děje? Ach, to je jen Kmoch se svou partou. Vrátili se. Proč se však ženské daly pod okny do takového bědování, proč tak povykují? A pak – pražádný zájem o hrdinu Bartoně! První se vyštrachal do síně holič. Na největším sudě se krčil hodinář s bradou mezi koleny a vykládal. Jeho soudruzi, vyjevení a pobledlí, seděli kolem něho na pivních bednách a skákali mu do řeči. Jeden před druhým se chlubili svým dobrodružstvím. Když se s nepořízenou vraceli kolem hřbitova – to byla již mlha tatam – povšimli si hrozné věci: mrtví obživli! Na hřbitově jako na jarmarce. Procházejí se po pěšinách, hnízdí ve stromech aleje, sedí na schůdcích pod rezavícím Kristem, povalují se po vyvrácených kamenech hrobek. Samí nebožtíci! Mrtví nedávno pohřbení i kostry oděné pouhými cáry. Ovšem, nečekali, utíkali jako o závod dolů k městečku.

„No tohle! No tohle!“ Kvido vyjekl, chytil se za hlavu. „Mrtví obživli! Čerti – a teď ještě mrtví! Pěkné nadělení!“

Dveře se otevřely a Bílek upřel na holiče pohled plný výčitek. Bartoň opět ztratil řeč.

Novina šla od úst k ústům, šířila se jako morová nákaza a rozsévala děs. Ve všech ulicích se horlivě debatovalo. A na náměstí, odkud bylo na Kavčí kopec vidět jako do cíle, a nejen na Kavčí kopec, ale i na Kuchelskou hať a na lány polí u rosochateckého lesa, stáli ti, kteří se již nabažili senzačních rozhovorů. Jenom se dívali. Šeřilo se, ale po mlze již nebylo ani stopy. Kam až bylo lze dohlédnout, leželi havrani. Občas se některý zvedl, zamával těžkými křídly a zase usedl. Nekrákali, byli tiší, zlověstně tiší. Na Kavčím kopci jimi byly ověšeny břízy jako exotickými plody.

„To jich je,“ pravil penzista Holec. Stál na roubení kašny a opíral se o rameno svého přítele, kupce Šťovíčka.

„Jak se tak na ně dívám, běží mi po zádech mráz,“ přisvědčoval kupec. „Vždyť to je hotové obležení!“

Třetí den

ARTISTI

Náměstí bylo pusté, jen pod podloubím u kořalny se pošťu-

chovalo několik povalečů. Poslední opožděná hospodyně s napěchovanou nákupní kabelou stála před stánkem hokyně Fajtovky. S radničních schodů sestoupil důstojně policajt Mušek, chvíli okouněl před skříňkou s obecními vyhláškami, načež se odkolébal do úzké uličky za věží. Sotva zašel, objevila se na hořením nároží podezřelá dvojice.

Loudali se, jako by neměli určitého cíle. Oba byli navlečeni do starých vojenských kalhot, na nohou měli boty s holínkami, na hlavách furiantsky naraženy odřené zelené klobouky. Byli snědí jako kotláři, na plyšových vestách s kovovými knoflíky se jim klátily tlusté stříbrné řetězy. Ohnivě posunkovali u sousoší kamenných světců, pak zamířili doprostřed náměstí. Starší, dlouhán s černými, rozčepýřenými kníry, líně usedl na stupních kašny, mladší, holobrádek s nízkým čelem a daleko od sebe posazenýma očima, stál nad ním s rukama v kapsách a falešně hvízdal. Policajt, který se zatím vrátil z uličky, sledoval oba cizince neklidnými pohledy. Dvakrát se již odhodlal odlepit se od radničních zdí a dvakrát si to zas rozmyslil. Vtom začaly opakovačky na věži pomalu, majestátně odbíjet jedenáctou.

Mladší cikán pohlédl na staršího. Zdálo se, že mu sedící nepatrně pokynul. Bezvousý vytáhl ruce z kapes a počal s nepostižitelnou rychlostí tepati prsty pravice o dlaň levice. Ozvalo se bubnování, zprvu lehounké, jako když prudký déšť bije do skla, ale čím dál zřetelnější a důraznější, až se celé náměstí otřásalo ropotem neviditelného komediantského bubnu. Fajtovka udiveně narovnala hřbet od svých ošatek. Několik oken se s třeskotem otevřelo. Co se děje? Podivný bubeník bubnoval neúnavně dál, stále bouřlivěji, stále nadšeněji, zvuk bubnu se rozléhal daleko do ulic. Lidé se sbíhali.

Rozkacený policajt se sápal na bubeníka. Za ním se utvořil sevřený polokruh davu.

„Hybaj mi odtud!“ rozkřikoval se strážce bezpečnosti.

Dlouhán pomalu vstal, posměšně na něho pohlédl, pak neočekávaně vymrštil obě ruce vysoko nad hlavu a sjel jimi shora dolů. Odskočil – a hle! Před ním vyrostl ze země plátěný stan, sotva tak pro dvě osoby. Policajt zmlkl, hleděl na div s otevřenými ústy.

„Pozor!“ zvolal muž mohutným hlasem, který přehlušil bubnování. „Jen pro pány!“

Sotva to vyřkl, tentýž nápis se objevil nad vchodem do stanu a planul ve vzduchu rudými písmeny. Ženy mezi shromážděnými nespokojeně zamručely. Bubeník si otřel dlaně o kalhoty a strčil si je do kapes. Nastalo ticho, že bylo slyšet vrzání korouhvičky na radniční věži.

„Jen pro pány,“ opakoval kouzelník, ladě tvář do sladce poníženého úsměvu. „Tím není ovšem řečeno, že by naše panoptikum skrývalo nějaké slizké ničemnosti. Nemáme na skladě sbírku neslušných fotografií ani dekoltovaných voskových figurín. Každý muž, který vstoupí, spatří na vlastní oči – svou první lásku. Rozuměli jste dobře? Svou první lásku! Bojíte se, abyste nebyli podvedeni? Nic snazšího než se přesvědčit. Nikdo nebude ošizen, vstupné se vybírá až po představení, kdo nic neuvidí, nemusí platit.“ Pružně se shýbl a rozhrnul stanové plátno. Uprostřed zadní stěny bylo zasazeno sklíčko kukátka, lesknoucí se tajemstvím.

„Vážení měšťané,“ pokračoval muž s knírem, „co se vám nabízí, je věc neslýchaná, je to zázrak všech zázraků. Nebo nám snad nedůvěřujete, protože před sebou vidíte jen dva nuzáky s prázdnými kapsami? Mohli byste se mýlit, jsme bohatší, než si myslíte, neboť naším zbožím jsou sny.“ Zatočil se na podpatku a vztáhl ruku s ukazovákem, křivým jako dráp. „Podívejte se tam na toho mlynáře, na toho tlusťocha s hlavou jako dýně! Spatřil jsem ho včera – nebo to snad nebylo právě včera? – jak kráčí tklivou procházkou podle mlýnského náhonu a počítá hvězdy utopené na dně. A ty, krejčí, hubený a žlutý jako kus vosku, nezapřeš, že jsi onehdy dlouho hleděl do ouška jehly, jako by se ti tam míhala stará, zapomenutá vzpomínka. Stál jsem pod okny hospody a pozoroval karbaníky. Jeden z nich, zapomenuv přebíjeti, napjatě zkoumal obrázek červeného esa. Co na něm viděl? Pijáci se činili, aby se co nejdříve opili, něco něžného však bylo v jejich písních, něco žádostivého v kalných pohledech. Všichni marně prahnete po líbezné minulosti. Můžete ji míti! To, co je příčinou vaší zádumčivosti, je zde, opravdové až k slzám, nefalšované a sladké. První láska! Co jste se po ní natoužili, co jste se pro ni natruchlili! Vstupte! Vstupte! Jen blázen by ještě mohl váhat!“

Svíčkař Linke se přišoural od svého krámu, truchlivě zatroubil do barevného kapesníku, smekl čepici a otřel si jím rozpačitě lysinu.

„Nevadí,“ šeptal mu horečně přes rameno lékárník Bayer se zježenými kníry a vyboulenýma očima, „nechťsi v tom jsou čáry, nechťsi je to jen pekelné mámení, půjdeme se tam přece podívat, za tu legraci to stojí.“

„Ano, ano,“ přikyvoval svíčkař a plaše se rozhlížel, neslyší-li ho žena.

Policajt Mušek tlumeně rozmlouval s listonošem Hájkem. Kdyby nebyl ve službě, byl by první, který by to šel okouknout. Takhle to bohužel nejde. Povinnost je povinnost. Na chodníku před lékárnou šermoval rukama mlynář Tajchman, rosolovitá hora tuku. Přemlouvali ho, ale on se statečně bránil.

„Copak nemá nikdo špetku odvahy? Copak nám nikdo nevěří?“ horšil se cikán a bušil se vztekle do prsou, až se mu kovové knoflíky na vestě rozcinkaly. „Nadarmo jsem vás zval, nadarmo jsem vás přesvědčoval!“

„Je to přece jen zajímavé,“ vykládal rada Denk záloženskému pokladníkovi Páskovi, zamyšleně svíraje jeho rameno, „ten chlap má – jak bych to řekl – jistou vyřečnost, to se mu musí přiznat.“ Oba byli prostovlasí, jak vyběhli ze svých kanceláří.

Konečně se dav pohnul, aby propustil koláře Falgeho, rudého až po kořínky vlasů.

Kolář se uctivě sklonil nad kukátkem. Nikdo ani nedýchal. Dlouho se díval, nic neříkal, pak se náhle prudce vztyčil a zamnul si čelo, jako by ho jímala závrať. Druhou rukou lovil tápavě v zadní kapse kalhot.

„Dál, jen, prosím, dál,“ naléhal mladík s nízkým čelem, přijímaje od něho peníze.

Tři muži současně se rozběhli ke stanu, mezi nimi mlynář. První, pokladník Pásek, se nejdříve upejpavě chichtal, ale smích ho brzy přešel, odcházel od sklíčka pokorně jako beránek. Druhý, švec Houska, jen vyjeveně kroutil svou rozcuchanou, zrzavou palicí. Když opouštěl stan mlynář Tajchman, koulely se mu po masitých tvářích slzy jako hrachy. Mlynář pláče! Teď najednou chtěli vidět všichni, co viděl on. Celý houf se jich hrnul dovnitř. Lékárník se svíčkařem byli ke vchodu do panoptika téměř doneseni.

Před Fajtovčiným stánkem si šuškalo několik paniček, které opustily své kuchyně, nedbajíce nebezpečí, že se jim oběd připálí. Co tam ti mužští mají? Zakládaly ruce v bok, natřásaly se, sledovaly tlačenici nevraživými pohledy. Kejklíř beztoho lhal, jsou tam nějaké nemravnosti. Proč se to nezakáže?

„Jen ať se páni pobaví, jen ať se pobaví,“ skřehotala Fajtovka a smála se, až se ohýbala.

Rada Denk blahořečil okolnosti, že nemá klobouk, aspoň mu nepřekážel, když přitiskl oko ke kukátku. První letmý pohled na něho zapůsobil jako rána – rázem byl přenesen o dobrých třicet let zpátky do minulosti. Nemůže být ani nejmenší pochybnosti, že tohle je stará farská stodola, která předloni vyhořela, a před ní stojí a čeká – ano, ano, to je Blaženka Krejsová, radostně mu kyne a trochu se pýří. Blaženka Krejsová s těmi svými dětskými dolíčky v loktech a s ještě rozkošnějšími dolíčky v buclatých líčkách!

„Už jdu, už jdu,“ blábolí mladík Denk, ale v téže chvíli je udeřen do boku, to se krejčí Vitvar domáhá svého práva.

Pana rady se zmocnil hněv. Teď, když ji konečně zas našel, když jí může říci, co jí zapomněl pošeptat do ouška při poslední schůzce, má se jí opět vzdát, dokonce ji snad nechat napospas mlsným očím všeho tohoto hlučícího davu? Za nic na světě! Blaženka je jeho první láska a nikoho jiného! Také jim ji nedá! Žárlivost mu stoupla do hlavy. Chvatně se rozhlédl, pak s výkřikem vyrazil vpřed. Cosi jako mýdlová bublina mu prasklo před očima, stříklo mu na čelo chladnou sprchou. Stan byl tentam a Blaženka stála před nimi na louce plné kvítí. Zaváhala, pak mu vykročila v ústrety. Rozepjal paže a rozběhl se k ní, volaje její jméno.

Když lidé uzřeli, že rada shodil boudu a žene se nepříčetně za svým přeludem, rozlehl se po náměstí výkřik nevole, který však byl vzápětí vystřídán tichem plným úžasu. Nyní ji před sebou spatřili všichni, každý svou první lásku. Chudinka, urputně se bránila polibkům páně Denkovým!

První se vzpamatoval z ohromení mlynář. Rozčísl řady medvědími tlapami a popadl radu za límec. Lékárník však byl mrštnější a podrazil oběma nohy. Chvilku zápasili jen ti tři, jako by jim šlo o život, pak nastala všeobecná vřava. Kdekdo se vrhl do boje. Muži se zmítali v jediném klubku a vzájemně se zpracovávali pěstmi.

Bitka trvala přes zoufalý pokřik žen a přes nejapné chlácholení bázlivců. Zotvíranými okny marně voněly uvařené obědy. Teprve když na radniční věži odbila dvanáctá, začali se rváči vzpamatovávat z opojení. Uřícení, zkrvavení, s rozbitými lokty a s pošpiněnými obličeji vstávali se země a rozpačitě se prohlíželi. Nevěděli již, proč se vlastně seprali. Jeden po druhém zanechávali zápasu a nenápadně se vytráceli.

Poslední se zvedl s dlažby rada Denk. Měl na čele obrovskou bouli, z natrženého ucha mu kapala krev, byl celý uválený, ale vítězoslavně se usmíval. K prsům tiskl podupanou, rozkřáplou hlávku červeného zelí. Několik lupenů mnul nejistě mlynář mezi tlustými prsty.

„První láska,“ šeptal si pro sebe rada a hleděl do prázdna jako u vytržení.

Kolář Falge se na něho smutně usmíval. Pohrával si v dlani s vyraženým zubem. Policajt Mušek zahanbeně skrýval do úřední čáky svůj podrápaný obličej. Vitvar si ohledával natlučené koleno a Pásek zkoušel, nemá-li zlomenu klíční kost.

„Ale kde jsou ti dva ničemové?“ ptal se už poněkolikáté svíčkař Linke žalostným hlasem. Jako v odpověď ozvalo se z hořeního konce náměstí dueto tak pustého smíchu, až lidem na chodníku stydla v žilách krev.

„Fuj, to mě píchlo u srdce,“ zasténala Fajtovka a bezmocně dosedla na stoličku, bledá jako stěna.

„Kde jsou ti zatracení ďábli?“ opakoval Linke otázku, zachvívaje se vzrušením i strachem. „Vždyť to nebyl nikdo jiný než oni, pekelné stvůry, nepřátelé všech lidí!“ Marně se rozhlíželi. A na tom místě, kde ještě před chvílí se zvedal stan a zuřila bitka, doutnalo několik stébel trávy modrým sirnatým plamínkem.

Čtvrtý den

ÚTOK MRTVÝCH

Tři dny se mrtví rozhodovali, že korporativně navštíví městečko, jižjiž se chystali na cestu, ale vždy je zas přemohla lenost, rozešli se po svých hrobech a netečně zírali k obloze. Tuto váhavost si přinesli do nové existence z ticha dosavadního spánku. Zdálo se, že z výpravy nakonec sejde, ale tu vzal věc do ruky nedávno zemřelý cukrář Pařízek. Tento šprýmař, bývalý člen ochotnického spolku, si umínil, že vstup do městečka provede s patřičnou pompou. Vyčenichal, kam před týdnem zakopal pohodný pošlou herku fiakristy Béma, a v té chvíli měl zosnován celý plán. Proti hřbitovu leželo prostranství dobytčího trhu, kterého užívali okolní sedláci jako parkoviště svých povozů. Mrtví se musili spokojit s jedním, poněvadž měli jen jediného koně.

Za jasné měsíční noci zapřáhl Pařízek zdechlinu do žebřiňáku. Nástup trval dlouho, s mrtvými byla práce jako s malými dětmi. Sotva jich několik usedlo do vozu, již klímali, a za okamžik zapomněli, proč tam vlastně vlezli. Nežli se vrátil cukrář, který zatím verboval další, byl žebřiňák obyčejně zas prázdný. Nespolehliví nebožtíci ztratili zájem o švandu, pro niž horovali ještě před chvílí, a táhli po svém. Tak se stalo, že se strašidelná výprava vydala na cestu až za bílého dne.

Malebný a neočekávaný vjezd způsobil v hřbitovní ulici paniku. Do nářku a kleteb dospělých se mísil zoufalý řev dětí. Kdo mohl, schoval se ve svém bytě. Opozdilcům byly přibuchovány dveře před nosem. Ti, kdož byli zanecháni venku, hledali spásu v útěku. Dusot prchajících zburcoval ostatní městečko. Mrtví jedou! Mrtví jedou! Nešťastníci s vyvalenýma očima a se zježenými vlasy vnikali do cizích síní, rozptylovali se v nejodlehlejších uličkách. V patách jim skřípěla kola ponurého povozu. Náměstí se rázem vyprázdnilo. Domy byly pozamykány, rolety výkladních skříní staženy. Fajtovka se zachránila v Bayerově lékárně. Policajt Mušek, který tu byl proto, aby udržoval pořádek mezi živými, a nikoli aby vzdoroval mrtvým, se uchýlil do radničního průjezdu a upevnil vrata železnými háky. Kdejaký pes vyl žalostně a táhle.

Pařízek seděl majestátně na kozlíku jako dvorní kočí na císařské svatbě. Nehledě k zelenavému odstínu pleti a k odulosti zaviněné pokročilým rozkladem, mohl být docela dobře pokládán za živého. Žebřiňák drkotal po dlažbě, a ačkoli se cukrář snažil krotit bujnost svého vraníka a jel co nejpomaleji, ozývaly se z něho vzteklé skřeky a tlumené bědování. Několik nejstarších mrtvých, kteří dosud jakž takž drželi pohromadě, nesneslo ustavičné otřásání a zvolna se sesouvalo v pouhé hromady kostí. Pevnější a mladší z výletníků byli zcela lhostejni k úpění kamarádů. Městečko v nich probouzelo staré vzpomínky, a jejich zájem rostl od minuty k minutě. Rozhlíželi se, kynuli známým střechám, hulákali, potřásali cáry svých rubášů a nevšímali si drolících se páteří a rozpadávající se práchniviny.

Vůz zastavil na náměstí a setkal se s tichem, hrobovějším ticha hřbitovního. Domy hleděly hluše. Ani záclona se nepohnula. Takového přijetí se ovšem nenadáli ti, kdo ještě prve projevovali tolik nadšení. Reptali, a někteří se pustili zhurta do Pařízka, který jim nasliboval pravé rodinné uvítání, spojené se slzami a polibky. Herec, lítostivě vzpomínaje svých starých zásluh, sám zažíval hořkost nevděku a nebyl nikterak proti tomu, vymstít se rodákům důkladnou výtržností. Nejdřív se však chtěl ještě pokusit o smírné narovnání. Ve svých bílých ponožkách, v černém kabátě, na zádech rozpáraném, se vyškrábal na obrubeň kašny, a jako pravý vojevůdce si vyžádal klid pouhým vztažením ruky.

„Hej, vy tam za těmi okny,“ ujal se slova, otáčeje kalné zraky po všech čtyřech frontách mlčících domů, „jak tomu je dávno, co jste nás častovali věnci, papírovými květinami, a pálili nám svíčky? Pokrytci, je to hanba, že se k nám teď nechcete hlásit! My jsme přijeli s dobrou vůlí, nechceme od vás nic jiného, než abyste nám otevřeli své příbytky, v nichž jsme se narodili a které byly kdysi naše. Přece snad nejste tak pošetilí, abyste se nás báli? Teď již mezi námi není podstatného rozdílu,“ dodal filosoficky, „nejsou žádní mrtví, všecko je živé, anebo, chcete-li, všechno je mrtvé. Provolávám slávu těmto zajímavým okolnostem a dávám vám pět minut na rozmyšlenou!“

Těch pět minut vyčkali mrtví celkem trpělivě, když však lhůta minula, aniž se v domech co pohnulo, začali se ohlížet po kamenech. Těch však, žel, na náměstí nebylo, zato stál před podloubím hospody U božího oka opuštěný krámek hokyně Fajtovky. V mžiku byly ošatky vyprázdněny, láhve rozbity, pytle obráceny naruby, a do zarputilých oken lítaly brambory, mrkve, kedlubny, rajčata, ořechy a kyselé okurky. Sklo řinčelo, na důstojných omítkách přibývalo skvrn. Cukrář se pokoušel ze své tribuny útok řídit, povely však zanikaly ve všeobecné vřavě. Obsah stánku již nestačil tolika rozčileným rukám, naštěstí tu byla ještě jiná munice – kosti rozsypaných nebožtíků. Zelenina, brambory a ořechy byly nahrazeny zažloutlými hnáty, lebkami, články prstů, obratli a přelámanými žebry. Leč i tato zásoba byla brzy vyčerpána. Kostrouni, kteří vydrželi transport, byli nyní rozmontováváni dychtivýma rukama nemilosrdných soudruhů. Do ďábelského skučení rozvášněných útočníků se mísil zbabělý klapot hrůzy bezmasých čelistí a chabé protesty demolovaných obětí.

Generál Pařízek pozoroval s chmurným úžasem zkázu vlastní armády. Žalostný konec tažení se zdál neodvratný, ale herecký mozek zavčas vypotil záchranný nápad:

„Do školy!“ zahřměl mocným hlasem. „Do školy, na pomoc vězněnému bratru!“

A když se k němu vytřeštěná bělma očí a hlubiny prázdných důlků nechápavě obrátily, vysvětloval jim s výstižnou gestikulací, že ve školním kabinetě je zajat ubožák jako oni, mrtvý jako oni, oddělený od všeho ostatního světa čtverou skleněnou stěnou. Heslo se ukázalo velmi účinné. Nebožtíci se hnali za náčelníkem a na náměstí osiřela koňská mrcha, věsíc hlavu před prázdným žebřiňákem.

Houf s cukrářem v čele táhl úzkou ulicí vzhůru a srotil se před školní budovou. Zatímco se vítězný proud mrtvých valil chodbou ke schodišti, sešli se svorně ve dřevníku ředitel Kruš se školníkem Škopkem. Byli schouleni za kupou polen, poulili hrůzou oči a ani nedutali. Pařízek a jeho tlupa stanuli v přírodopisném kabinetě před vzorným kostlivcem, výbojně hledícím z útrob skříně.

„Bratře,“ řečnil cukrář s emfází, „hle, zmrtvýchvstání, o němž se ti nesnilo! Pojď, tvé žalářování je u konce, svoboda tě volá!“

Ochranná skla byla roztříštěna. Avšak běda! Přišlo se na to, že skelet je nabodnut na železné ose jako motýl ve sbírce, že hlava nepatří k hrudi a hruď k okončetinám. Osamělý chuďas, záplatovaný jako zvetšelá spodnička, dokonale bezmocný v pýše svého zjevu, vzbudil rázem veselí místo soucitu. Mrtví již dlouho toužili po trošce psiny, byli syti vší té ponuré vážnosti, a nyní se šklebili, pošťuchovali, váleli se po podlaze jako pominutí.

Tato volná zábava byla mezníkem, o který klopýtl těkavý intelekt mrtvých. Když se dosyta vysmáli, náhle je všechno omrzelo. Marně vléval herec plamenná slova do jejich netečných uší. Ztichli, pozbyli zájem o pomstu i o městečko, vytráceli se jeden po druhém. Ještě nějaký čas bloudili bezcílně ulicemi, potom si však našli cestu ke hřbitovu, vábeni větérkem, který odtamtud vál a donášel k nim líbezný pach rozvalených hrobů.

Pařízek pobíhal obětavě po Olšině, snaže se znovu seřadit své rozptýlené sbory, leč bezvýsledně. Nezbylo mu než se vzdáti své bláhové umíněnosti a dát se týmž směrem, kterým odklopýtali jeho přátelé. Zdechlina Bémovy herky zůstala samojediná uprostřed náměstí. Znuděným zrakem pozorovala spoušť kolem sebe, líně ukusovala sporou trávu mezi kamením dlažby, potom však i ji přestala bavit ta bezúčelná nehybnost. Zabrala, objela kašnu, zabočila do Panské ulice, minula ulici poštovní, překodrcala most přes mlýnský náhon, a pustila se i se svým prázdným povozem po silnici k rosochateckému lesu.

Kruš se Škopkem se vyhrabali z dřevníku teprve tehdy, když kolem nich zavládlo opět ticho, nasvědčující tomu, že mrtví opustili školní budovu. Nepřemýšleli tuze o příčinách tohoto zjevu, mnohem více je zaměstnávala otázka, je-li už venku zcela bezpečno. Ředitel posílal na výzvědy školníka, a školník se zase osměloval spoléhati na ctnosti ředitelovy. Rozhlížejíce se vpravo vlevo, konečně se vyplížili z prolomených vrat. Na liduprázdné ulici zmateně stoupla jejich odvaha. Puzeni zvědavostí se rozhodli, že si prohlédnou městečko, jak asi vypadá po útoku.

Na náměstí se jim naskytla zajímavá podívaná. Všechna okna byla vytlučena, zdi byly potřísněny kyselými okurkami a rajskými jablíčky, na dlažbě i na chodnících se povalovaly lebky a hnáty, jako by nějaká smršť byla vymetla kostnici. Poněvadž jim z toho bylo trochu nanic, dívali se víc vzhůru než dolů, a tak se stalo, že ředitel šlápl celou tíhou své lakové polobotky na jednu ze ztrouchnivělých lebek. Zvuk pukajícího hrnce ho upozornil. Poskočil jako bodnutý šídlem a instinktivně pohlédl k zemi. Mohl ještě spatřit špičku ostrého jazyka, olíznuvší rozchlíplé sanice – pak se skácel jako kus dřeva do náruče svého služebníka.

Mdloba byla ovšem docela zbytečná po všem tom dosavadním heroismu, neboť domnělý jazyk mrtvého nebyl ničím jiným než ocáskem černého mloka, který se schovával před ředitelovým podpatkem v nitru přirozené skrýše.

Pátý den

V KOSTELE

Děkan Velich ohlásil na neděli veliké kázání, spojené se slavnou mší a s přijímáním školních dítek. Městečko projevilo pochopitelný zájem – proudy lidí se hrnuly ke kostelu už půl hodiny před počátkem obřadů, aby si zajistily místo. Nelze popsati ohromení prvních příchozích, když nalezli chrám načpělý pudrem a voňavkami, kazatelnu okrášlenou pukétem z exotických květin a kruchtu plně obsazenou neznámým panstvem.

Krásné, hluboce dekoltované dámy seděly nenuceně v lavicích jako na divadelním balkóně, šustily hedvábím a blýskaly šperky. Kolem varhan a u zábradlí stáli bledí šviháci ve fracích, ztužených naškrobenými náprsenkami, s oslnivě bílými zuby a ohnivými zraky. Lidé, shromažďující se v chrámové lodi, se šeptem jeden druhého dotazovali, co je to vlastně na kruchtě za vzácnou návštěvu, leč ani kostelník jim nedovedl dát uspokojující odpověď.

Vzrušení vyvolané přítomností tak skvělých hostí způsobilo, že ohavný, charakteristický zápach, vycházející z chrámové předsíně, byl postřehnut teprve tehdy, když kostel byl doslova nabit věřícími. Hlavy se znepokojeně obracely. Vlna zezadu donesla od úst k ústům strašlivé vysvětlení. Dříve než starý děkan vystoupil po točitých schůdcích na kazatelnu, aby se oddal rozjímání v otevřené tlamě velryby, bylo každému známo, že do předsíně se vkradli nebožtíci. A ti na kruchtě? Vnuknutí modlivé Gebertky doplnilo zlý obraz situace: návštěva z pekel. Vzadu mrtví a nahoře ďáblové! Ustrašený dav skládal všechnu naději v nadpřirozenou moc šedovlasého muže, oděného vyžehlenou komží, který právě zahájil kázání ve jménu božím.

Šum na kruchtě pietně ustal, krásné dámy přiložily k podmalovaným očím kukátka a páni se naklonili přes zábradlí, prozrazujíce mlčenlivý zájem. Ovečkám dole se ulehčilo, očekávali od těch nahoře spíš hrubý smích nebo skřehotavou kočičinu. Lékárník Bayer se dokonce ze své panské lavice před hlavním oltářem usmál na pekelníky s vděčným porozuměním.

„Bůh jest věčný,“ ujišťoval děkan věřící, chvílemi vrhaje neklidné pohledy ke kruchtě, „nemohl umříti, žije!“ (Několik hlav se nedůvěřivě vztyčilo.) „Události, které vás skličují, jsou jen trestem za vaše hříchy. Důvěřujte bez výhrady nezměnitelným článkům katechismu! Obnovte v sobě víru, zviklanou náboženskou lhostejností, a všechno pomine. Je mezi vámi někdo, jenž pochybuje? Potřebujete důkazy? Ne, bůh nezemřel. Ve zjevování falešných andělů, v rejdech ďáblů, ve vzkříšení mrtvých můžete rozpoznat jeho nevyzpytatelný úmysl. Vše je dílem jeho svatých rukou. Dějí se zázraky. Kdo jiný je může konat než bůh?“

„To je omyl,“ ozvalo se do nastalého ticha z kruchty vážným, poněkud smutným hlasem. „Zkreslujete fakta buď z nepochopení nebo záměrně. Zázraky nezačaly, nýbrž skončily. Není již zázraků. Zázrak smrti, zázrak trvání, zázrak vzrůstu – vše je totam.“ Mluvčí, stojící v popředí, právě uprostřed, si přejel útlou rukou hladce učesané černé vlasy a zkřivil rty k hořkému úsměvu.

„Apage, satanas!“

„Co je to za nesmysl, dávat dětem tělo pět dní mrtvého pánaboha?“

Šestý den

ÚNOS

„Teď vás znám,“ řekl vesele.

„Co?“

Zbledla.

„Hledač tónů.“

Sedmý den

VRAŽDA A SEBEVRAŽDA

Osmý den

ČERT

Devátý den

KLEPNY

Desátý den

MOUDROST PROFESORA MÁDLA

Jedenáctý den

ZVĚSTOVÁNÍ ANDĚLSKÉ

Dvanáctý den

BOJ